Николай Теллалов
Момичето и драконът

Превод от руски: Атанас Славов, 2015

chitanka.info

Посвещавам приказката на Н. Б. и на всички онези,

които в полета на живота,

ненадейно са се сблъскали с глухата стена на неразбирането.

Предговор от автора към българския превод

Не си представях тази приказка на друг език, освен на руски (и на украински). Дори и сега, след като преводът е налице, поправен и сресан, приспособен за разбиране от български читател, оставам леко скептичен.

Този текст е анахронизъм. Много неща ще останат неясни даже за рускоезичната публика, която не е израснала в СССР, която няма лични спомени за тогавашната действителност, начин на мислене, шеги, закачки, страхове и надежди. Писах историята на гребена на емоционална вълна, кипнала в мен след новината за смъртта на момичето, което изобразих като главна героиня, бях изпаднал в рецидив на детските си спомени — дваж анахронизъм. И накрая, анахронизъм на трета степен, защото, пишейки, вече бях навлязъл в прелом на мирогледа си. Така че с доста неща, внушавани от Николай–1996, аз–2015 не бих се съгласил. Мога само да се радвам, че все пак откривам в онзи Николай от миналото проблясъци на принципни начала, оформени сега като мои твърди убеждения. И се утешавам, че съм ги носел още от годините, когато познавах Наташа. Тоест, върнах се към себе си, подир доста лъкатушене.

Съчиняването на светове е потребност. „Девушка и Дракон“ беше непреодолима нужда, чак патетичен опит да редактирам реалността. Година след завършването на повестта (чиито разпечатки бяха отпътували с колега от института, където работех тогава, към Петербург) научих, че Наташа е жива, има две деца. Поблазни ме мисълта, че наистина съм променил тъканта на времето. Разбира се, това е авторска суетност, претенция за божественост, присъща на всеки автор — иначе би липсвало самочувствието да занимаваме хората с измислиците си, като че са по-важни от живота. Един руски литературен критик, съжалявам, че му забравих името, бе казал, че реалността в книгите е по-реална от реалното. Така е. За добро или лошо.

Това е май най-бързо написаната от мен книга. Седмица или две по-късно ми хрумна да я преведа… и изпод пръстите по клавиатурата на компютъра с фантастично голямата към онзи момент памет от двайсетина мегабайта се получи съвсем друга история. Просто защото езикът заби нокти в друга случка, от месец май същата 1996-а, не успяваше да се вкопчи в спомените от началото на 1980-те, те бяха удобни за захващане само от руския език. Биха били също така много лесно прилепнали и към украинския, което даже би придало повече обем. Българският обаче настоя за собствена реалност, собствен свят. Така се роди Верена от „Да пробудиш драконче“. Така се отпуших да върша онова, за което плахо мечтаех, откакто бях прочел първата си научнофантастична книга — да разкажа своите фантазии, да предизвикам света за тяхното осъществяване.

Абсолютна лудост. Ами, такива сме писателите.

Но, убедиха ме, че е нужно да позволя да преведат историята на Наташа. Съвсем истинска, със само няколко присадки въображение, с реверанси на уважение към световете на друг писател, с гмуркане във вълшебните условности на руската митология, които почти нямат преки аналози с нашите, балканските. Убедиха ме, че не е хубаво да съм ревнив, което си е вярно — нищо, излязло изпод перото (или клавиатурата), не е собственост на съчинителя, така както деца от плът и кръв са самостоятелни личности със своя съдба и воля.

Дано промененият език на повестта не изкриви картината в очите на читателите. Дано успеете да видите онова, което аз съм виждал, без недоразумения. И дано приказката провокира у вас същото преосмисляне на онова, в което вярвате, което пълни живота ви с желание, с копнеж… и което ще ви избави от страха — поне мъничко.

Николай Теллалов — 2015

How can we dance when our earth is turning

How do we sleep while our beds are burning

(Midnight Oil)

Скажи мне: чему ты рад?

Постой, оглянись назад!…

(Машина времени)

Ето, ти, щастливецо, си заспал, а твоят Ведогон се измъква тихо като мишле, броди по света. И къде ли само не се отбива, по чудни планини и звезди! Ще се поскита, всичко ще види и ще се върне при теб. А на сутринта, ти ще отвориш щастливо очи след подобен сън: разказвачът приказка ще съчини, певецът песен ще изпее. Всичко това дължиш на Ведогон — той ти е нашепвал приказката, той ти е напявал песента.

Погледни, ранен дъждосвирец лежи — нашата бедна, злочеста Русия, и всички разбраха, наказана е от Орисницата: там щом се отчаят, поемат на бран, много е грабено там, там ти се ще да живееш по повелята на душата, но сам си надяваш въжето.

(Алексей М. Ремизов „Море-Океан“)

1

Имало едно време…

В някакво далечно царство,

в някакво си древно господарство…

… жилищен блок. Недотам нов, ала и не съвсем стар, с едната си страна той гледаше към октомврийския залез, вярно, не с всичките си прозорци. Някои се криеха зад високите тополи, които все изоставаха от календара на есента — затова и дърветата засега не обръщаха внимание на пурпурно-жълтото й шествие.

На третия етаж, на препълнен с вехтории балкон, върху разнебитен диван седеше момиче и четеше библиотечна книга с изтъркана подвързия, като току повдигаше сиво-сините си очи към слънцето, потъващо между два заводски комина.

Да погледнем това момиче. По онова време, ако не ме лъже паметта, в Далечното царство обитаваха около 269 милиона души. Ако пропуснем не славянското население, остават 189 милиона и двеста хиляди. Да разделим приблизително наполовина, понеже мъжете не влизат в сметката. Да предположим, че светлорусите и светлооките са четирийсет процента. Да вземем предвид възрастта. Излиза, че имаме общо поне 611 хиляди такива момичета. И навярно към петдесет хиляди в този момент четяха.

Книгата, по всяка вероятност преведена от френски и любовна, беше съвсем в унисон с последните акорди на проточилото се циганско лято. Без да забелязва нищо покрай себе си, момичето попиваше сюжети — за които твърде малко се говори в училище — и послушно подсмърчаше все по-начесто, тъй като под шумоленето на страниците романът устремно се носеше към драматична развръзка.

Ето, вълните на Сена се разляха над главата на главната героиня и в тъмнеещия подир залеза въздух момичето затвори книгата, а очите му се изпълниха с бистри сълзи. И все пак… това е прекрасно — да умреш в името на любовта. Със сигурност е по-добре, отколкото да учиш математика и да получаваш двойки по география. Момичето въздъхна.

Да се вгледаме по-внимателно в нея.

Строго погледнато, тя все още си беше момиченце, четиринайсет-петнайсет годишно, с тънко и крехко тяло и с душа мека като морска вълна. Не бива да забравяме обаче силата на вълните, търпението им, с което превръщат скалите в пясък, яростта на вълната цунами, помитаща всичко по пътя си! И, за да завършим нашето простичко описание, ще отбележим избледняващите лунички върху остричкото й личице, като мечета, готвещи се да потънат в зимен сън. Момичето се казваше… ами, да речем — Наташа — и като цяло бе средна по успех в училище.

Романът, в който на триста и дванайсета страница главният герой по грешка беше екзекутиран в навъсения месец брюмер на четвъртата година от Републиката, а на последната триста и деветнайсета страница неговата възлюбена се бе удавила от мъка, силно развълнува Наташа. И едновременно с това някак странно, ала не я разстрои — такава любов можеше да приключи (длъжна беше!) само трагично, което бе толкова красиво. Разбира се, Наташа жалеше и него, и нея, но те бяха загинали точно навреме и за щастие — без да узнаят, че са брат и сестра, (което със злорадо коварство се канеха да им съобщят) — факт, шокирал Наташа на сто деветдесет и седма страница.

И тъй, преизпълнена с противоречиви чувства от прочетеното, със сърце, в което бушуваха стихиите на ревящите 40-градусови ширини, Наташа влезе в стаята си и досущ корабокрушенец към спасителна лодка се хвърли към своя единствен утешител — винаги чужд на укори за каквото и да е. Тънките, сякаш прозрачни пръсти на момичето докоснаха клавишите и пианото откликна със звуците на валса от филма „Мой ласкав и нежен звяр“. След като се поуспокои, тя изсвири някоя и друга страница от нотните тетрадки, измолени от приятелката й от петия етаж — по-голямата от нея Настя. После подхвана своя си мелодия, ала някак напомняща нещо някога дочуто. Вдъхновението подтикна момичето към експеримент, който според неуверения й замисъл щеше да зазвучи на френски и в него щеше да има глух удар на гилотина и прекъснати от силен плясък ридания…

— Наташа — през проницаемата панелна стена се понесе гласът на майка й, въплъщение на недоволството, — стига толкова! Пречиш ни с бащата ти да гледаме филма!

Момичето почти веднага спря, но напук плъзна още веднъж пръст по клавишите — в присъствието на пастрока си не смееше повече. Разбира се, музика може да се композира и наум, но със зайча боязливост хукна вдъхновението, а от подвикването ръцете отмаляха като птичи криле след изстрел.

Така си и седеше, без да запали осветлението, в печалните обятия на пробудилата се скука, чудейки се дали да не навести Настя. Само че как да продължиш да предеш нишката на раждащата се мелодия в чуждо присъствие? А пък и Настя е една…

— Кълна се в Трите Слънца — влетя през отворената балконска врата тих момчешки глас, — последните няколко такта си бяха много добри. Прекъснаха те съвършено несправедливо.

С риск да изкълчи тънката си шия, Наташа рязко извърна глава. Дългите й златни коси панически се разпиляха в плътния сумрак.

Момчетата рядко й обръщаха внимание, пък и е глупаво да се приеме за такова безцеремонното блъскане на опашката в училищния бюфет и небрежно отроненото „А, извинявай“, дърпането на плитката или пък шепота „Дай да препиша!“ на контролните по граматика. А и това, че напоследък Наташа случайно долавяше замислено преценяващите погледи на момчетата от горните класове, неизразимо или я смущаваше, или я радваше, но преди всичко това просто я плашеше.

— Не се страхувай от мен — проговори отново неканеният гост. (Ама как се е покатерил? — смая се момичето. — И що за чудато нещо е това на гърба му, наметало ли?) — Не смея да ти причиня зло. Аз съм… дракон.

Това че човекът — момчето — озовало се на балкона не е хулиган, крадец по домовете или акробат еквилибрист — Наташа разбра веднага. А думите на непознатия, прозвучали с оттенък на стеснителност, помогнаха на разума й да разтълкува видяното. Тя беззвучно ахна — на фона на димящите заводски комини, очертани в тъмновишневото небе, бяха достатъчно отчетливо различими ципестите криле. Те се прибираха и разтваряха върху раменете на госта, подобно ръцете на плувец, отпускащ мускулите си след тренировка. Всичко останало в черния силует изглеждаше напълно човешко, дори юношеско…

Ако не бяха и забележимите, светещи в кехлибарено очи с котешки зеници.

— Не мразиш драконите, надявам се — тревожно се поинтересува непознатият и ободрително добави: — Все едно, вече не обитаваме тази вселена. Ние… емигрирахме.

Наташа дълго изпълва с въздух дробовете си, които обикновено се възпаляваха два-три пъти годишно, спасявайки я от училище. Драконът някак осезаемо се притесни — същински момчурляк на първа среща. Мълчанието се проточи.

Накрая момичето — чудно как не й хрумна да закрещи — се опомни и наруши мълчанието с първия въпрос, който погъделичка езика й:

— А… защо не си като в приказките? И имаш само една глава… В книгите пишат други работи…

— Майка ми е ирландска принцеса — охотно поясни драконовото момче (озарението, че той е приблизително на нейната възраст я осени по силата на пословичната женска интуиция. Тя просто знаеше и ни най-малко не се и съмняваше в това). Пришълецът продължи дружелюбно:

— От мен дори се е очаквало да бъда риж. Баща ми, например, не беше висок, а като стана дума, беше триглав. Често ми разправяше, че видиш ли, една глава на раменете е прекалено уязвима за сабя или меч. От друга страна, освен недостатъците, имало си и някои предимства. Едноглавият дракон, според него, по-малко омръзва на самия себе си и е по-общителен. По-големият ми брат, който се е метнал на тате, намира, че това по принцип е по-подходящо за змейовете с човешки предци в рода им. Татко невинаги се съгласяваше с него. Старецът беше с характер!

Веждите на Наташа трепнаха в тъмното — в гласа му бе доловила ромон на тъга.

— Беше? — попита тя.

— Загина в битка — с печална гордост отвърна драконочовекът. — Конен рицар го прониза с копие. Не отмъстихме — двубоят им бе честен, макар че ако тате бе със седемстотин години по-млад…

— Ти… ти помниш ли го?

— Естествено! Той ме учеше да летя. А мама е жива и внуци котка, моите племенници.

Наташа изобщо не си представяше как се коткат дракончета. Друго я заинтересува:

— Тогава ти на колко си години? — объркана попита.

— В човешки еквивалент някъде към шестнайсет и половина. А иначе… Знаеш ли, времето тече различно. Мама изглежда на четиридесет, четиридесет и седем, а е родена доста преди Стогодишната война. Ако беше останала сред хората, името й отдавна щеше да е забравено.

— Аз спя — убедено си рече Наташа. Беше съвършено оплетена.

Драконовите криле зашумоляха около вратата.

— Сънищата не можеш да ги пипнеш. Но мен можеш.

И сухите му горещи пръсти докоснаха Наташината ръка.

Девойчето не изпадна в истерия. Дори не се отдръпна. Може би само защото бе твърде слисана. Може би, защото вярваше в чудеса, увличаше се от легенди и билини, макар и отдавна да заспиваше без куклите си. А може би и заради това, че момчето дракон не излъчваше никаква заплаха. Но преди всичко заради любопитството си. Та нали, ако се вярва на казаното от приказния гост, то до жив дракон — нека и само според татко му — никой не се е докосвал от Кръстоносните походи насам.

— Ето, виждаш ли, не ти се присънвам — гласът на непознатия замираше, докато Наташа удивено изучаваше силната му, трепнала под пръстчетата й ръка, шията със силно пулсиращи вени и лицето му — на допир напълно човешко, но покрито с еластични люспи. Истински е, помисли момичето, кожата му е досущ като на… костенурка.

(Наташа се страхуваше от змии. Към сполучливото и успокоително сравнение я подтикнаха подобните на броня образувания по лактите, раменете и тила на шлемоподобния череп. Сякаш докосваш кестен. Само че доста горещ).

— Как се казваш? — запита я шепнешком.

— Наташа — отвърна, шептейки и тя.

— Много хубаво свириш. Инструментът ти е като жив…

— Благодаря…

— На колко си години?

— Скоро ще стана на петнайсет.

— Аха — и драконът замълча.

Докосваха се един друг с диханието си.

— А ти? — прошепна Наташа.

— Какво аз? — не разбра драконът.

— Вие, драконите, имате ли си имена?

— О, да, разбира се. Нумихразор от клана на Двукрилите…

— Колко са меки крилете ти — тихичко възкликна тя.

— … но приятелите ме наричат Нуми. Само най-добрите приятели. И ти можеш да ме наричаш така. Искаш ли?

И все едно насън, като в очарователен кошмар, момичето отрони едва чуто:

— Искам…

* * *

— Географията ли? — преповтори Нумихразор учудено. — Че какво й е трудното?

Седяха на Наташиното легло. Светлината от нощната лампа матово трепкаше по драконовите люспи и полираното пиано, блестеше в очите на момичето и пробуждаше из стаята чудновати вълшебни сенки. Една стена ги делеше от спящите родители. През прозорчето, заедно с есенния хлад, се вмъкваха и среднощните звуци на завода, за който момичето знаеше, че произвежда нещо си секретно, заради което пък отказаха на втория й баща пътуване не само до Унгария, но дори и до България и нейните Златни пясъци.

С почти допрени чела, Наташа и драконът разговаряха за своите животи и споделяха за дребните си беди, приближавайки се със ситни стъпчици един към друг. Девойчето се порази от факта, че Нуми също е бил ученик и то приблизително трийсет години земно време. Но през първите петнайсет той бе изучавал такива непознати предмети като Етика и Път към Съвършенството, Вероятностно Превъплъщение, а също и — Чест и Неписани Закони на Всемира. Едва след тях последвали по-прозаичните Метафизична Трансмутация, Алгебра на Емоциите, Психокултура, история и астрономия. Сега младият дракон се наслаждаваше на ваканцията си.

— Ама знаеш ли колко е скучно да се учи всичко това! — Наташа чак мъничко се обиди. — Да зубриш и да знаеш, че няма да видиш всички тия чуждоземски страни, само по телевизора. И то само, ако родителите ти са в настроение и през седмицата не са ти насвяткали маса двойки.

Драконът се замисли. При това очите му заблещукаха в медни оттенъци. Наташа запленено им се любуваше. Навярно в необичайно свистящото дихание на дракона й се стори да дочува песните на Ивано-Купалските овчарски свирки? И така да беше, засега Наташа не го знаеше.

Ненадейно момчето-змей хвана ръцете й с горещите си длани и стана от леглото.

— Да вървим — рече той на неразбиращо мигащата Наташа. — За остатъка от нощта няма да прелетим през целия свят, но трябва с нещо да се започне!

* * *

А на сутринта момичето се събуди с лъчезарна усмивка на красивите устни. Олеле, какво ми се присъни — помисли си… и видя на бюрото, където обикновено лежаха в поразбъркана камара учебниците, купчина чудни мидени черупки с полепнал по тях пясък от далечни морета и наръч тропически цветя. Те не изчезнаха, дори когато Наташа потърка очи и се ощипа. Седефените отблясъци и нежните листчета на ярките им чашки я накараха да се разсмее весело. И като ехо се отзова нещо, което златокосото момиче никога досега не бе чувало — от висините птицата Сирин чуруликаше за нея.

2

Няколко часа след това тя получи първата в живота си отлична оценка по география. Преподавателят я гледаше недоверчиво.

— Мдааа, Балевска, понякога е полезно да погледаш Клуб Кинопътешествия, но занапред намери време да попоглеждаш и в учебника — каза той, поразен от невероятно убедителния разказ за климата и природата на Малайзия, поднесен от устата на изцяло безнадеждна ученичка.

Наташа сияеше с бележника в ръка и ако беше жив, Леонардо да Винчи щеше да изрисува още една Джоконда, този път на фона на тополи и секретен завод.

* * *

Вечерта драконът отново долетя. Провря шареникава глава през перденцето и дружелюбно се усмихна.

На следващата вечер отново дойде.

И отново.

Наташа заобича още по-силно залезите. След тях се появяваше нейното момче-змей. За да я отнася на ръце всяка нощ над заспалата планета, да пътешестват в неугасналия някъде ден.

— Ти Змей Огнен Вълк ли си? — разпитваше го Наташа, изслушаше подробните обяснения на Нуми и въздишаше: — Колко много неща са объркани в приказките! „Страшен триглав змей, със седем опашки, през ноздрите си пламък издишва, от ушите му дим се стели, на краката му медни нокти блестят. Върху рамото на Тугарин Змеевич черен гарван магьосник на човешки език бърбори, шестокрилият му черен кон като свиреп вълк вие.“

В отговор Нумихразор се смееше.

Някъде след седмица Наташа възхитено възкликна:

— Какъв си умник, колко много неща знаеш за всичко!

За миг драконът изгуби дар слово. Както бе забелязала, той малко се различаваше от обикновено човешко момче и се смущаваше не по-различно от юноша, получил за пръв път комплимент от хубавичко момиче.

На две хиляди метра под тях зазоряваха n-ските острови.

— Ние драконите постоянно се учим, оправдаваме приписваната ни мъдрост…

— Тогава излиза, че в приказките има само глупотевинки за вас, така ли?

— Хм — неохотно призна Нумихразор. — Не съвсем. Най-ярък пример е Зилантрахор XIV. Прободе го римски центурион. Никой от нас и не помисли за възмездие. Този змей бе позор за драконовото племе. Човекът, който го уби, ами, той беше обикновен войник, прям като копието си. Освен това, този римлянин, вместо да граби след битките и да насилва между тях, предпочиташе да се моли и… между другото, молеше се тъкмо на Този, чийто образ ти носиш на верижката си.

Наташа инстинктивно прикри гърдите си с ръка, макар че мъничката иконка се криеше под блузката й. После, осъзнала, че не е в училище, виновно и срамежливо се усмихна. И мигом се изчерви, досещайки се какво именно можеха да означават думите на дракона.

— Ти виждаш ли през…

— Не мога да се сдържам — избъбри драконовият юноша. — Очите ми са си такива. И освен това… ти си толкова красива…

Руменината се отдръпна от момичешкото лице. Е, и какво толкова? — трезво, както никога, си помисли тя. — Та нали ми е приятел. В погледа му няма и грам от оня безсрамен блясък, с който гледат някои момчета в училище и на улицата. Очевидно той я гледаше така, както неуспял художник платното на майстора — с благоговение.

— Обидих ли те? — сдържано попита драконът.

— Не — усмихна се Наташа. — Случайно да си потомък на Змей Змиулан?

Тънещ в догадки, Нумихразор поклати глава.

— Не съм го чувал. Но по-рано на Земята е имало същества… някои са ги приемали за нас. Та какво питаш?

— Нищо — сега пък тя се изчерви от собствената си недомислена ясно мисъл и каза, за да прикрие смущението си: — Виж колко е красиво.

Слънцето избухна над намачкани станиолени вълни. Океанът посрещаше новия ден с китови фонтани и жизнерадостни скокове на делфини.

3

Наташа вървеше по заснежената улица. Бързаше към вкъщи след продължилия до осем вечерта урок по пиано, за вкъщи, където зад ледените рисунки на прозореца — винаги очаквано, но и някак внезапно — снегът трябваше да се разтопи от жарко дихание и да се появят кехлибарено блещукащи очи. Стори й се, че твърде дълго няма тролей и тя хукна, затъвайки в преспите, към следващата спирка, където, така или иначе, трябваше да се чака автобус номер 12.

Без да мисли за нищо лошо или страшно, в стремежа си по-бързо да се озове на нужното място, тя кривна по тъмна странична уличка, но внезапно три черни фигури се уплътниха от мрака и преградиха пътя й.

— Шшт, маце! — дрезгаво и тихо заповяда един от мъжете, докато затискаше с тежка длан устата на Наташа. Тя едва не се задуши от пиянския му дъх, когато онзи наклони муцуната си към нея. В мразовития въздух просветна метал. Финският нож очерта страховита дъга пред огромните й ужасени очи.

— Кротувай и няма да те утрепем — обеща й друг глас. Наташа се задърпа, сякаш по тялото й пропълзя пепелянка.

— Ще се изкефиш — гадно захихика трети. Чантата с нотите падна на снега. Бандитите мимоходом я стъпкаха.

Повлякоха я към входа на блок, в който светеха твърде малко прозорци. Полузадушената Наташа се запъна, но ножът моментално допря гърлото й. Краката й предателски се огънаха и тя с ням писък осъзна, че е на границата да припадне. Опита да се измъкне, но тялото не я слушаше. Усети като насън как нечии груби ръце съдират палтото, свличат полата, мъчат се да смъкнат чорапогащите й. С усилие на волята Наташа се принуди да остане в съзнание и опита да ритне насилника, а после с ненавист впи зъби в твърдата длан. Удар в ухото я оглуши и помете към стената. Издрънчаха ламаринени пощенски кутии. С гнусни псувни, отрепките се втурнаха към нея. Не успя дори да извика. Но и двуногите хищници не сполучиха да я достигнат.

Вратата зейна и на височината на баскетболен човешки ръст пламнаха яростно-жълти очи.

Отначало нападателите изпопадаха като кегли, а после един горещ вихър ги подхвана — сякаш бяха хартиени — и запокитените им тела избиха вратата на сутерена. На сутринта щяха да бъдат открити от домоуправителя, а милицията да ги изпроводи до психиатрията.

Нумихразор внимателно повдигна Наташа и доколкото можа пооправи дрехите й. Бе повече от всякога драконоподобен. От острозъбата му паст се откъсваха зли езичета син пламък, подобно припламване от газова печка.

— Ще ги убия! — изрева той и наведе към сутерена глава като огнехвъргачка.

— Н-не… — гласът на Наташа се върна може би миг преди бандитите да се превърнат в шепа нажежена пепел. — Не! Недей, миличък! Не убивай никого, умолявам те… — и тя тежко се закашля.

Нуми се спря, съскайки като вулканична лава под дъжд. Наташа се вкопчи в ръката му — по-вярно това сега бе ноктеста лапа, — умолявайки го да не слага грях на душата си. Драконът свирепо пое дъх и със съжаление рече:

— Живейте мерзки блатни червеи от Ада! Моята царкиня ви дарява милостта си — и издиша гнева си към пощенските кутии, които се огънаха като восъчни. Наташа се сгуши в него, докато свирепите форми на тялото му се изглаждаха обратно в квазичовешка външност, а очите му възвръщаха мекия си блясък на кехлибар.

Няколко минути те стояха прегърнати — момичето и драконовото момче, докато в тишината попукваше изстиваща локвичка метал.

— Да отлитаме ли вкъщи, мила моя? — запита я с нормалния си глас Нуми и преглъщайки ридания Наташа облекчено и усърдно закима.

4

След като реши, че училищната новогодишна забава на 27 декември е чиста загуба на време, Наташа си остана у дома. Пастрокът й взе извънредните смени на приятел, надявайки се на премиални, а майка й замина при сестра си на другия край на града. Наташа задиша свободно. До мръкнало шета из кухнята, мъчейки се с пелмени, палачинки и прочее ястия, а после седна пред пианото и с чувство засвири дълги-предълги потпури от валсове. Въпреки ужасното време, остави балконската врата открехната. А когато Нуми — безшумен като сянка влезе — тя вида отражението му в лакираната повърхност на пианото — и запя. Гласът й съвсем не бе лош и единствената пречка той да бъде наречен певчески се състоеше в това, че тя пееше извънредно тихо. За слуха на дракона подобна пречка беше напълно преодолима. В полировката на инструмента момичето виждаше своето чудно момче. Той слушаше музиката като омагьосан. Така кобрите замираха пред свирката на факир и момичето за пръв път не потръпна при мисълта за змиите. Откакто се познаваше с Нуми (струваше й се почти вечност), тя бе започнала да изпитва почти благосклонно любопитство към тези същества с лоша слава. Вече знаеше, че сред младите драконови девици има и отровни, което страшно я развеселяваше, но предизвикваше забавно недоумение у огнедишащото момче.

Мълчаливка в училище, Наташа не се терзаеше много от дилемата как да подшушне и да се похвали на приятелките си със своето уникално момче. Пък и броят приятелки бе не просто сиромашки, а като мишка сред гладни котаци. За най-добра се смяташе Настя от петия етаж, която си пишеше с момък от Чехословакия (понеже родителите й не работеха в секретния завод; но така или иначе тя даваше писмата си незапечатани на баща си и той ги изпращаше от Централна поща). Върху начина на мислене на Наташа, нейното поведение и мнение, Настя имаше повече от силно влияние. Беше деветокласничка и комсомолски организатор. Понякога това спасяваше Наташа от гнева на учителите. Настя честичко успяваше да укроти недоволството в педагогическия съвет, по повод отсъствието на Наташините родители от родителските срещи или поканите за сериозен разговор.

Настя се държеше покровителствено и бе твърде праволинейна (е, не чак като римския центурион Георги, за когото Наташа по-добре от всички знаеше, че въпросният наистина е пробол дракона отцепник). Енергична и лична, тя реагира категорично на мъглявите и боязливи намеци на приятелката си за дружба й със свръхестествено същество:

„Суеверна си като бабичка! И на Голия връх в Киев ще искаш да кацнеш, яхнала метла. Ама като нищо ще се озовеш в Курганино.“

В селцето Курганино имаше психиатрична болница.

Наташа премълча. А след седмица в гореспоменатото селце докараха тримца юнаци с изпочупени ребра и крайници, с изгаряния втора степен и пискащи за бесове с очища като автомобилни фарове. След тази история, по напълно разбираеми причини, Наташа се примири с положението си — почти на двоедушник — и се отказа да споделя тайната си. Пък и защо? Кой би могъл да я разбере по-добре от това странно само на пръв поглед момче, облечено сякаш от глава до пети в плътно прилепващо трико в цветовете на тропически гущер, с буквално вампирски криле на раменете и с кехлибарени очи като на благороден принц. Чужбинската група Kiss с фашисткия знак в името си изглеждаше къде по-страшно. Нуми бе просто съкровище. Никой и никога не я бе изслушвал толкоз внимателно, без да прибързва да дава съвети, никой не бе откликвал толкова отзивчиво на въпросите й. И когато Наташа трепваше, припомняйки си стара обида, докато разказва за простичкия си момичешки живот, никой не подхващаше тъй естествено и нежно малката й длан, сякаш е стъклена. Нямаше друго рамо, на което да отпусне глава и да поплаче, чувствайки по косата си плахото и същевременно изпълнено с вълшебно могъщество докосване. Кой друг я носеше между крилете на гърба си из приказни места, със скоростта на куршум; странно, ала движението не се усещаше като безумно бързо (веднъж, когато повозиха Наташа на мотор, тя се вцепени от страх, но не заради бясното препускане мразеше да си спомня този случай). И кой, понесъл я в обятията си като невеста, кръжеше над ярко осветената Айфелова кула или над нощна Венеция?

Много скоро свикнаха да летят всяка нощ до Британските острови.

„Твоите учителите наричат това английски?“ — удивляваше се Нуми.

Но после майчиният глас на ирландската кръв отстъпи пред симпатията му към Наташа и, благодарение на редовните полети до мъгливия Албион, оценките й по английски твърдо завоюваха плацдарма на „много добрите“. С това обаче тя не се издигна в очите на даскалицата. Музикалният слух на момичето попиваше лондонския диалект кокни, което пораждаше в преподавателката смътно раздразнение. В 130-то училище насаждаха някакво си харлемско произношение и заради това Наташа не получаваше отлични оценки, но пък английските девойчета, с които си бъбреше всяка вечер, смятаха, че е я немкиня, я французойка. Веднъж летяха и до Ирландия. Нуми я разходи из мъничко градче, в което Наташа забеляза — или по-скоро си въобрази, че е забелязала — далечна прилика между местните жителите и профила на своя приятел. В католическия параклис на това затънтено място ехтеше чудесен, великолепен орган.

Не бива да казваме, че Наташа бърбореше през цялото време, сякаш да навакса пропуснатото. Нуми също се радваше на нейното внимание, разказваше за чудесата на поднебесния свят или за родния си дом, където освен дракони живеели още и хуманоиди, подобни на приказните елфи, джуджета и тролове…

„А защо на Земята ги няма? Горските и Речни самодиви…“

„Емигрирали са. Или са измрели.“

„Как тъй измрели?!“

„… А ти знаеш ли колко китове браздяха водите само допреди стотина години? Колко русалки с риби опашки имаше. И това е мръсното дело само на тия с харпуните, сред вълните, където не могат да се развихрят пешком. Ами на сушата…“

Отговорът плашеше Наташа, защото след него пълзеше дълга върволица нови въпроси, част от отговорите на които момичето не искаше да узнава… ала се досещаше.

Но и тя почти не задаваше въпроси. След като я върнеше от поредното пътешествие, Нуми тактично се обръщаше, докато девойчето облече нощницата си и се шмугне под одеялото. После се настаняваше до главата й, говорейки за следващото пътешествие. Наташа заспиваше в три, а понякога и в пет през нощта, държейки люспестата му длан. Недоловим като дрямка Нуми внимателно оправяше одеялото и разпилените й по възглавницата коси. Когато тръгваше се изхитряваше да затвори балконската врата с райбера.

* * *

Наташа допя песента и се обърна. Усмивките бяха заменили поздравите.

— Да отидем да хапнем, днес само аз съм домакиня тук!

Вечерята получи одобрението на Нуми. Наташа почти не хапна, любувайки се на не изпитваното досега усещане — да гледа своето момче, което с пълна уста на масата хвали нейното готварско изкуство. И тя предложи да поседят още малко преди пътешествието и да си побърборят.

Но полетът се отмени. Внезапно дойде Настя, морава от гняв. На забавата й отмъкнали ухажора. И кой мислите?! Оная кучка Любка Бакланова!… И като се почна. Настя крачеше напред-назад из кухнята, а Наташа криеше усмивката си. В нейната стая, в нейното собствено легло, спеше дракономомче. Наташа го убеди да остане, в случай че на Настя й писне да се кокошини и осъзнае, че е време за нани-на. И макар този момент да настъпи твърде късно, Наташа не се разстрои. И после, лягайки в пропита от някакво нежно ухание постеля, тя заспа на седмото небе.

* * *

— Новата година ви прави на вас, хората, силно впечатление — отбеляза Нуми към пет вечерта на 31-ви декември — и аз ще ти направя подарък, какъвто не си и сънувала!

За подаръка бе нужно много свободно време и Наташа излъга майка си, че ще посрещне празника с Настя. Съседката-приятелка вече бе успяла да изхвърчи от вкъщи и нямаше как да се усъмнят в думите на Наташа. Пак добре, че леля й внезапно се почувства зле, иначе заговорничката нямаше как да си подсигури свободни часове от пет и половина вечерта до седем сутринта на другия ден.

— Напълно достатъчно — отсъди драконовото момче. — А леля ти много ли е болна?

— Тя винаги се разболява по празници — не обича да ги посреща сама!

Нуми се усмихна, макар и да не схвана докрай смисъла на лелините болежки. Той си играеше с висящото на шията му камъче в невиждан цвят и с гравирани изображения, подобни на танцуващите телевизионни смущения след края на програмата. Засега Наташа не питаше — Нуми винаги обясняваше всичко сам.

— Ама че съм пън! Едва сега се сетих за Диска!

— За Диска ли?

— Това е изненада! Просто Земята е тъй… внушителна, тя е родина на предците и просто забравяш за наистина чудесните вселени. Е, на път!

Излетяха от балкона, както обикновено, нагоре, като свещ, но не поеха по хоризонтален курс, а продължиха право към звездите.

— По-добре по пътя да не разговаряме — предупреди я драконът. — Макар че измолих от батко си Пътеводен Талисман, нужно ми е пълно съсредоточаване, вселената на Диска не е съвсем съседна на нашата.

Наташа бе готова да мълчи като риба, нека и цяла година, ако той я помолеше. Вярваше му като на себе си, дори повече, тъй като със себе си невинаги се спогаждаше.

Момичето и драконът се издигаха все по-високо и по-високо. Звездите престанаха да блещукат и сякаш вече бодяха с лъчите си, и — о, странно! — като че всяка пееше своя мелодия на кристална струна, почти нечуто, подобно мърморкането на погълната от любимата си работа мравка. Тези звуци-незвуци, прилични на изпънати нематериални нишки, пробождаха тялото на Наташа. Музика на сферите? — предположи възхитено момичето — Оратория на звездите, хорал на Галактики?

Те се промушиха през някак ефирен, сияещ в неоново слой, и тоналността на Вселената стана по-отчетлива. Земното кълбо нереално прекрасно се отдалечаваше плашещо стремително. Драконът и момичето поддържаха стабилен курс към прекрасните Плеяди, когато внезапно самият Космос премигна с огромен клепач, от което на Наташа за част от секундата й прилоша. В следващия миг тя се огледа — в почти цялото си драконово превъплъщение Нумихразор се носеше над колосална стена, извиваща се в безкрая. Тя бе пъстра като титанична анаконда с кожа от ахат, нефрит и всякакви драгоценни камъни. От едната й страна — Наташа се губеше къде е ляво, къде дясно, къде е горе, а къде долу; може би Стената надвисваше над тях, като кил на огромен кораб — блесна колосално завихрена светлина, препасана с газово-прахови мъглявини. Звездите просто крещяха ариите си във всяка клетка на тялото, ала тук могъщите опери ечаха „отвсякъде“, сякаш момичето и дракономомчето прелетяваха върволици незрими храмове, чиито разтворени порти бълваха потоци хорово пеене под звуците на орган, възхвалявайки своите Създатели. Нуми забави скоростта и скоро Наташа различи, че по лабиринтите от павирани пътища и пресичащи се стълбища на Стената пъплят — като буболечки по дърво — ездачи, возила и нещо си, които при по-свободно тълкуване можеха да бъдат отъждествени с конници, каруци и коне. На равни разстояния по пътя се извисяваха ръждивочервени каменни укрепления, украсени с разнобагрени флагове, които светлината на близките слънца издуваше подобно платна. Стражници в бодливи брони ходеха напред-назад по всякакви плоскости — като мухи, без да се подчиняват на законите на гравитацията, както правеха и всички останали пътешестващи по Стената. Впрочем, някои от тях наистина приличаха на мухи и през филиграните прорези в шлемовете проблясваха фасетни очи. Мяркаха се и други, чиито форми Наташа не дръзваше да отгатва. В подножията на крепостите гъмжеше от чудновати пазари и тържища (условно казано в „подножията“, тъй като някои бяха плъзнали като мъх по укрепленията).

„Стената Вечност — произнесе Нуми с пурпурно-синьо трептене в гласа. — Един ден ще разгледаме отвътре някое и друго търговско поселище или охранителна кула.“

Наташа гледаше и се удивляваше с ококорени по детски очи. Стражите поздравяваха дракона, в отговор Нуми поклащаше криле. Летящите покрай тях силуети също ги приветстваха и момичето си помисли, че най-уморителното по друма на Вечността е да внимаваш да не прегракнеш, докато пожелаваш всичко хубаво на всеки срещнат. А още и това си помисли — колко нещастна е Земята, че не познава безбройните чудеса на Вселената. Като летящо мишле през главата й се мярна мисълта за глобалната карантина, наложена на нейния роден свят… сякаш е разсадник на прекомерно технизирана и опасна с високите си показатели на агресивност раса.

Представата не й се понрави и тя продължи да се любува на опияняващите гледки. Дори зърна, че по повърхността растат дървета-недървета, храсти-нехрасти, а такива едни минерални корали — малахитови, гранатови, сребърни, морскосини…

И изведнъж нещо отново премигна… и симфонията на звездите вече бе единствена, неопределимо друга, макар самите те да изглеждаха съвсем познато. В ледената пустош момичето се притисна до дракона, а той й изпрати телепатична усмивка.

Далеко напред затрептя искрица. Увеличаваше се, ала наместо в диск или сърп, се оформяше в нещо непонятно, прилично на миниатюрна скулптурна групичка… Миниатюрна? Наташа ахна, неволно лепна пръсти на устните си и докосна малката икона под семплата якичка на празничната си рокля.

Зрелището бе немислимо — но пък, от друга страна, немислими неща се случват непрекъснато и навред.

В чернотата на пространството гигантска морска костенурка пореше с плавниците си космическите вълни. Корубата й беше белязана подобно лика на земната Луна. Върху грамаданската й глава Антарктида би легнала като перука. На гърба й, заднешком един към друг, стояха четири слона с бивни колкото Африканския континент. Сякаш на поднос върху едрочелите им глави се крепеше целият свят, ведно с ясносиния мехур на атмосферата (по-точно атмополусферата), а в него облаците се носеха като парцали сапунена пяна. От краищата на кръглия щит хиляди водопади се изливаха върху слонските хоботи. В орбитата на целия този ансамбъл от титанични живи изваяния се въртяха мъничко слънце и миниатюрна луна. Над водопадите се извиваха — Наташа замига — дъги с осем цвята. Всичко това приличаше на играчка. Дрънкалката на Бога.

„Великата А̀Туин носи диска — Нуми мислено заговори на Наташа. — Осемнайсет хиляди километра[1] от носа до края на опашката. Дребно ръкоделие на Създателя в свободното му от сътворяване на сериозни Светове време. Но все пак се е получило достатъчно истинско.“

— Боже мой — успя само да промълви момичето.

Очищата-океани на Великата А̀Туин — Звездната Костенурка — безсмислено се взираха в неразгадания космически простор. Около него нежно се кълбеше тънка мъглявина.

Никога не е късно да се учудиш, нали?

„Ти си първият земен човек, видял с очите си тази вселена. Вярно, има и един англичанин — (в гласа-мисъл на Нуми прозвуча неприязън.) — Ала на него само му се присънва Светът на Диска, пък макар и с големи подробности.“

Чуден свят се простираше под тях, обточен от океан. Парцалчета заливи, архипелази и континенти пъстрееха по него. В центъра се извисяваха заснежени планини с копиевиден зъбер по средата. В очите на Наташа върхът му изглеждаше изваян в причудливо подобие на приказен дворец.

Внезапно пламнаха светлинки и за момент обгърнаха с ореол Наташа и дракона. Искрите пълзяха по люспите на Нуми, по момичешките пръсти, коси и мигли като избледняващи светулки. А на цвят бяха едни такива, че момичето не можа да подбере нужната дума. А и такава нямаше в нито един от множеството земни езици. Скоро светлите пламъчетата угаснаха.

„Ето че навлязохме в магическото гравитационно поле на Диска. И, ъъъ, Наташа? Редом препуска… хм, минувач. Трябва да го поздравим!“

В края на фразата гласът-мисъл на Нуми прозвуча… странно. Досега тя не бе долавяла нищо подобно на страх в неговите думи. Пък и от какво да се страхува един дракон, който дори към смъртта при дуел се отнася философски. Ала ето че сега сякаш прозвуча някакво плахо-примирено уважение или какво?…

Наташа се обърна… и се вкопчи в шията на своя драконов приятел.

До тях на Бял Кон Препускаше Смърт.

С череп вместо лице и кости вместо пръсти, стиснал коса с кошмарно острие. На колана му, инкрустиран със зловещи орнаменти, препасващ сиво-кафяво монашеско наметало с качулка, висеше страховито красива, безмилостно простичко изкована сабя. Копитата на Белия Кон удряха настилката на време-пространството с оръдеен грохот на далечно сражение.

— ПРИВЕТ, ДРАКОНЧЕ… О, МНОГО МОЛЯ ЗА ИЗВИНЕНИЕ, ВЕЧЕ МЛАД ДРАКОН. ВИЖДАМ, УСПЯЛ СИ ЦАРКИНЯ ДА СИ ПОХИТИШ. УВАЖАВАМ ТРАДИЦИИТЕ.

Гласът бе неописуем. Сякаш цели планини пропадаха в бездънни гробове.

— Здравей, Смърт! — отвърна Нуми с достойнство. Очите на Наташа станаха още по-големи. Да разговаряш на „ти“ със Смърт?! — Грешиш, никого не съм и похищавал. Тя… тя ми е приятел, реших да й покажа Света на Диска. Извини ме за дързостта, но нещо угрижен ми се виждаш?

Смърт кимна.

— РАЗСТРОЕН СЪМ.

Наташа отново зяпна. Разстроен?!

— И от какво, позволи да попитам?

— НЯМА КЪДЕ ДА ГО ДЯНА — в дланта си Смърт държеше спящо котенце. — ПЯСЪКЪТ, ЗАБЕЛЕЖИ, ОЩЕ НЕ Е ИЗТЕКЪЛ ЗА НИТО ЕДИН ОТ ДЕВЕТТЕ ЧАСА НЕГОВ ЖИВОТА. ВЪПРЕКИ ТОВА БЕДНОТО СЪЗДАНИЕ Е БИЛО УДАВЕНО. В ТАЗИ РАБОТА Е ЗАМЕСЕН ЕДИН ОТ БОГОВЕТЕ НА ДИСКА… И ОБЗАЛАГАМ СЕ — ТОЙ ЩЕ СЪЖАЛЯВА, ЗА ТОВА, ЧЕ ПРЕЧИ НА МОЯТА РАБОТА.

И съвсем недвусмислено Смърт се вторачи в замъка, увенчал централния връх на планините.

И тук, уж притихналата Наташа, не издържа:

— Извинете, моля…

Смърт се извърна към нея. В черните кухини на очите му пламтяха далечни взривяващи се галактики. Трябваше по някакъв начин Нуми да бе разрушил химическите вещества на страх в тялото й, защото макар и доста плахо, разбира се, тя все пак попита:

— Вие сте „ТОЙ“?

Смърт я погледна ошашавен.

— ЕСТЕСТВЕНО, МЛАДА ГОСПОЖИЦЕ. ДАМИТЕ НЕ ВЪРТЯТ КОСА, НЕ И СТОМАНЕНА ТАКАВА — отвърна той с оттенък на укор.

— Да, естествено, моля за извинение… Просто… Значи правилно Ви описват… Вие наистина ли изглеждате така? Ох, простете моята натрапчивост…

— МОЛЯ, МОЛЯ. ВИНАГИ Е ПРИЯТНО ДА ПОГОВОРИШ С ЛЮБОЗНАТЕЛНИ МЛАДЕЖИ. В РАБОТАТА С ХОРА Е УДОБНО ДА ИМАШ АНТРОПОМОРФНА ПЕРСОНИФИКАЦИЯ. И НЯМА ЗА КАКВО ДА СЕ ИЗВИНЯВАТЕ — ВЕДНАГА СЕ ВИЖДА, ЧЕ НЕ СТЕ ТУКАШНА. ОТКЪДЕ СТЕ, МЛАДА ГОСПОЖИЦЕ?

Наташа вече съжаляваше за глупавата си храброст.

— От Слънчевата система, планета Земя, СССР.

— О! ЗНАЯ, ЗНАЯ. ЧЕСТНО, НЕ БИХ ИСКАЛ ДА СЪМ НА МЯСТОТО НА ТАМОШНИЯ КОЛЕГА.

А-ха любопитството отново да се изплъзне от контрол, но момичето навреме прехапа език.

Но зловещият призрак на Жътваря на души просто прочете неизказаните й мисли. Явно бе в добро настроение — то някак струеше, излъчваше се от мъртвешки застиналото му изражение. По-късно тя с треперене се запита как ли би изглеждал Смърт в лошо разположение на духа, когато дори абсолютно непредвидимата му благосклонност, без връзка с подсъзнателно очаквания образ, можеше да породи смут и гробовен лед в сърцето.

— РАЗБИРАТЕ ЛИ, АЗ ВИСОКО ЦЕНЯ СВОБОДНОТО СИ ВРЕМЕ. А КОЛЕГАТА МИ НА ЗЕМЯТА БУКВАЛНО СЕ СЪСИПВА ОТ СЛУЖЕБНИ АНГАЖИМЕНТИ. НА ПЛАНЕТАТА ВИ ЖИВЕЯТ ТВЪРДЕ СПРИХАВИ ХОРА, НЕ Е ЛИ ТАКА?

Това бе още една неприятна мисъл и Наташа побърза да смени темата:

— Четох веднъж… Описват Ви… по-скоро Вашия… колега като висок блед мъж с тъмни очила.

— ТЪЙ ЛИ БИЛО? — Смърт вежливо изимитира учудване. — ПОЗНАВАМ ГО ОТ ЦЯЛА ВЕЧНОСТ И ДА НЕ ЗАБЕЛЕЖА СКЛОННОСТТА КЪМ МАСКАРАДИТЕ. МОЖЕ И ВЯРНО ДА Е, ЧЕ ЧУЖДАТА ДУША Е ТЪМА.

Паузата в разговора се стори непоносима на Наташа.

— А какво ще стане с котенцето?

— ЕТО ТОВА ТРЕВОЖИ И МЕН — отвърна Смърт и се втренчи в равномерно дишащата топчица. — НЕПОСРЕДСТВЕНИЯТ ИЗВЪРШИТЕЛ ЩЕ МИ ПАДНЕ, УВИ, ЧАК СЛЕД ТРИНАЙСЕТ ГОДИНИ, СЕДЕМ СЕДМИЦИ, ДВЕ ДЕНОНОЩИЯ И ОСЕМ ЧАСА. МИНУТИТЕ СА БЕЗ ЗНАЧЕНИЕ. ЗА ТОВА ВРЕМЕ ТОЯ СУБЕКТ ЩЕ ИЗДАВИ ЦЯЛА КОТЕШКА ИМПЕРИЯ, НО, ЗА СЪЖАЛЕНИЕ, НЕГОВИЯ ЧАС ОЩЕ НЕ Е УДАРИЛ. АЛА ТЪКМО С ТАКЪВ БОГ, ДЕТО МИ СЕ МЕСИ В ЗАДЪЛЖЕНИЯТА, НА ЖИТЕЛИТЕ НА КОР ЦЕЛЕСТИ НЯМА ДА Е ИЗЛИШНО ЕДНО MEMENTO MORI, КАКТО ВЪВ ВИСША СТЕПЕН НА РАЗУМ Е БИЛО ИЗРЕЧЕНО ВЪВ ВАШИЯ СВЯТ — озъбен, Смърт сякаш не преставаше да се хили, ала сега зъбите комай се увеличиха.

— А Вие бихте ли го дали на мен? — неочаквано и за себе си Наташа помоли източената костелива фигура. Смърт се замисли за секунда.

— ЩЕ СЪМ ВИ МНОГО ЗАДЪЛЖЕН, МЛАДА ГОСПОЖИЦЕ. МАКАР ДА ОБИЧАМ ЖИВОТНИТЕ И ДА НЕ СЪМ ПРЕКОМЕРНО ЗАЕТ, СЪГЛАСЕТЕ СЕ, ЧЕРТОЗИТЕ НА СМЪРТ НЕ СА НАЙ-ПОДХОДЯЩОТО МЯСТО ЗА ЕДНО ТЪЙ МЛАДО И ЖИВО ЗВЕРЧЕ.

Той лекичко погали котето зад ушите и с щедър жест протегна към Наташа мъркащото телце. Тя внимателно се приготви да поеме пухкавата топчица, примирайки от ужас да не докосне и с кутре безжизнените кокалчета. Смърт обаче, явно не лишен от чувствителност, изтърси зверчето от ръкава си право в дланите на момичето. Котенцето отвори изумрудени очички и тъничко измяука. Обърна се към Смърт и отново измяука. А той седеше възправен на седлото и гледаше Наташа, мълчаливия дракон и заспалото отново коте.

— ТАКА — изрече. — Е, ЩАСТЛИВО ПРЕБИВАВАНЕ НА ДИСКА. А, МЕЖДУ ДРУГОТО, НЕ СИ СТРУВА ДА ХОДИТЕ В КЛАЧ. СЕГА ТАМ РАБОТИ ЧУМА. ВСИЧКО ХУБАВО, МАДМОАЗЕЛ, МЛАДИ ГОСПОДИНЕ, AU REVOIR.

И изчезна. Допреди миг бе редом и препускаше с убийствена грация на великанския си кон, а в следващия вече го нямаше. Наташа пое дъх и едва сега разбра колко се е смръзнала отвътре.

— Знаеш ли — сподели замислено Нуми, — не се случва често да видиш човек, който води светски беседи със Смърт… нека и Смърт от чужда вселена. Ти от истински дракон си по-храбра, Царкиньо моя.

И, без да дочака отговор — какъвто Наташа нямаше — юношата-змей се гмурна в атмосферата на Света на Диска.

[1] Ако вярваме на мистър Тери Пратчет, макар той да е писал в мили и не е ясно кои мили е имал предвид в пътните си бележки: международната миля (1852.00 м), британската морска (1853.18 м) или американската от 1609.34 метра. Може да е била и древноримската миля (1478 м) или пък руската, която се равнява на седем версти и е дълга точно 7467.60 метра? Да оставим тази загадка за друг път, Читателю. (Б.а.). ↑

5

Няколко дни по-късно, все още омаяна от Диска, но принудена да се задоволи с гейзерите в Йелоустоунския национален парк, Наташа се носеше върху гърба на Нуми обратно към дома. Тя тихичко се унасяше, когато гръм разтресе всичко наоколо, разбушуваха се пламъци и двамата се завъртяха, запремятаха в нощта. Само благодарение на драконовото крило на Нуми, което той простря като щит над драгоценната си приятелка, Наташа не оглуша и не ослепя. Тя ужасно се изплаши, ала се удържа да не закрещи. Ръцете на дракона не закъсняха да я намерят и подхванат.

— Какво беше това? — попита го, докато Нуми овладяваше полета.

— Струва ми се, изтребител… — отвърна й. Когато летеше, краката му се сливаха в питонска опашка, крилете се издуваха, а люспестият торс ставаше по-малък от човешкия. Главата му започваше съвсем да прилича на древнокитайски шлем, имитиращ драконова муцуна. Наташа свикна с метаморфозите, в които приятелят й все повече започваше да напомня на своя баща. Красив е и в този облик, с нежност си мислеше тя. Но думите, идещи от звероподобната уста — по-вярно да кажем „паст“ — ставаха малко неразбираеми.

— Какво, какво?

— Самолет. Едва се отървахме. Бързо лети! — Нуми се прислуша и безпокойно добави: — Пилотът говори по радиото… Връща се…

Наташа се огледа. Отдолу, като раздърпано памучно одеяло, се носеха облаци. Над тях сияеха ярки звезди и пълната луна заливаше необятния пейзаж с млечносиня светлина. Смътно разтревожена от слабите си познания по физика, веднъж Наташа попита Нумихразор как така се изхитряват да летят толкова високо, а на нея не й е студено, не се задъхва и насрещният вятър само разбърква буклите, но не повече, отколкото при бързо каране на колело.

„Получаваш кислород и топлина от мен по телепатично-телепортационен канал“.

Наташа не разбра кой знае какво.

„Превръщаме се в едно същество“ — обясни Нуми без сянка на превъзходство, снизходителност или, още по-малко, презрение. И заради това момичето се привързваше още по-силно към него. В присъствието му нито веднъж досега не се бе почувствала глупачка, тройкаджийка или страхливка. Той продължи: „Ето защо не изпитваш също и глад, нито жажда…“

„Да — съгласи се Наташа. — И пийнах от изворчето в Хималаите само защото исках да разбера дали водата е по-вкусна от нашата, от чешмата…“

„Точно така — кимна Нуми (в този момент летяха на Северния ледовит океан), — а пък за полета… Самият аз не го разбирам много-много. Драконите летят не както птиците с крилете си, а със силата на волята си. Ето че големият ми брат, ми той направо си прибира крилете, но и ракета не може да го настигне. Крилете са, как да кажа, традиция…“

„Той прилича ли на теб, големият ти брат?“ — внимателно се поинтересува тя. Наличието на толкова близки роднини винаги и силно вълнуваше Наташа.

„Тц. Той повече прилича на тате… Ама знаеш ли, вкусовете ни май са еднакви. Неговата приятелка също е синеока и с платинено-златни люспици. Ала характерът й е тежък… Батко много дълго я ухажваше, а тя… просто вироглавстваше според мен. Ти не си такава, ти имаш добро сърце… Макар че външно вие сте си прилични, хм, ако може да се каже така…“

(Следва да отбележим, че колкото по-драконовидно изглеждаше Нуми, толкова по-свободно и зряло разговаряше. Когато изразяваше своите чувства не се изчервяваше постоянно — като непипната зряла ябълка — и от това в Наташа се натрапваше изводът за наличното лицемерие в човешката природа и за това срамуват ли се хората в наистина подходящите случаи.)

„Значи затуй може в Космоса и без скафандър да летя с теб… — замислено избърбори тя, но следващата набъбнала мисъл направо я потресе: — Но нима ядеш и дишаш вместо мен! Аз съм ти като бреме! Като… като паразит някакъв. Нуми, добричък, какво съм ти прасе, трябва да ти е ужасно уморително да ме мъкнеш по белия свят! Ох, извинявай!“

Нуми скоси очи към пламтящите страни на Наташа и дъхът й секна от заряда на чувства в беглия му поглед.

„Няма по-голямо щастие от това да отдадеш изцяло себе си на приятел. Така казваше баща ми. Същото казва и брат ми. А сега и сам го зная, и сам го казвам.“

Но в този момент Наташа, която диреше с очи без малко помелата ги стоманенокрила машина, не мислеше за фантастичните способности на драконовия организъм — така или иначе, учителката по зоология нямаше да й повярва. В главата на момичето се въртеше тревожната мисъл за рицаря, пронизал сърцето на стария дракон, бащата на Нуми. А тоя самолет…

Като титанова капка в лунната светлина изтребителят блесна, изпълнявайки лупинг.

— Нуми, да бягаме оттук! — викна Наташа, без да я е грижа за формата на призива. — Летецът ни напада!

— От къде на къде? — смая се драконът. Момичето често забелязваше у него подобна наивност.

— Ами ще реши, че сме американски шпионин и ще гръмне по нас с оръдията си! Бързо към земята, докато не е късно!

— Наташа, кой глупак ще обърка дракон с някакъв си шпионски… — тръгна да възрази Нуми.

Прихващачът ги обстреля с ракети „въздух-въздух“.

И, макар това да е приказка, драги Читателю, следва да се придържаме към истината. Съветските авиатори бяха готови да обстрелят и дракони, и НЛО, и въздушни пътнически лайнери. Накратко — всичко, що лети неправомерно над затворените райони на Родината. По нейна заповед. Разбира се, не с гласа на Родината-майка, а на оперативния дежурен в съответния военен окръг: „Да се свали. После ще се оправяме“. Никоя родина сама по себе си не жадува за кръв — нито за гранатово черната на змейовете, носещи възлюбените на гърбовете си; нито за неясната по цвят на любознателните извънземни; още по-малко за обикновено червената на южнокорейските пилоти на някакъв си Боинг–747 — с една дума за никаква. И все пак, да си представим един военен летец, напъхан в катапултиращо кресло и нагизден с противонатоварващ костюм. Пред очите му се въртят светещите табла на приборите, в наушниците му дудне началството, което никога не си цапа ръцете лично. И ето — дадена му е заповед. Той нервно се колебае. Радиото повтаря: „Да се унищожи“. И, мислейки за семейството и съдбата си в случай на не изпълнение на задачата, стискайки зъби до спазъм под кислородната маска на херметичния шлем — съветският летец натиска спусъка. После някои от пилотите ще се молят на Богородица, дълбоко съжалявайки за извършения грях… но когато отново се издаде заповед, самолетите послушно ще бомбардират, разстрелват, прехващат…

…

Само нечовешки мълниеносните реакции на дракона, способен понякога да се изплъзне и от слънчев лъч, позволиха на Нуми и Наташа да избегнат мигновената смърт. Ракетните снаряди избухнаха далеч назад, ревящият изтребител се спусна надолу, обезпокоявайки облачните куполи. След него се понесе яростен вопъл и облаците се отдръпнаха встрани.

— Безчестен, коварен, подъл! — крещеше Нумихразор. Излъчваше мощни ударни вълни с насочено действие, за да не навреди на момичето, което също му викаше в слуховия отвор на черепа. — Какво, Наташа? Ти видя ли? Нападна без предупреждение, без да сме го предизвикали! Ако ние постъпвахме така, то не драконите, а хората щяха да изчезнат от лицето на света! Какво каза?

— Надолу! Надолу! Пак ни атакува!…

Този път разлютеният не на шега летец натисна с всичка сила копчетата на електроспусъците и изтресе залпа почти от упор (според мащабите на съвременния въздушен бой), но и ракетите, и снарядите издраскаха в нощта огнени следи, изчезнаха сред облаците, а сетне ги осветиха отвътре подобно на оранжеви мълнии. Целта отново не бе поразена. Капитанът от ВВС покръжи известно време, ядосан на колегата си, комуто бе скимнало да се върне в базата двайсет минути преди откриването на нарушителя на въздушното пространство, сетне се насочи към своето летище, където кацна като старши лейтенант. През цялото време на завръщането му в слушалките му крещяха петима началници с тежки пагони, без да подбират изрази, нарушавайки правилото да не се лази по нервите на пилот, който е във въздуха. Радарите им бяха престанали да виждат нарушителя десет секунди преди втория заход. Разжалваният капитан никога не узна, че дължи живота си на крехка съветска ученичка, успяла да удържи с юздите на привързаността подобния на торнадо драконов гняв. Незабавно след втория залп, скрилият се в облаците Нуми бе готов да избълва звезден огън срещу Миг–23. С отчаяна мечешка нежност Наташа обърна нечовешкото вече лице към себе си. И тогава драконът издиша пламъка не през пастта си, а през страничните си наподобяващи хриле цепнатини. Тънките струи син огън не бяха забелязани от летеца — в противен случай, както се бе разгорещил, той можеше да си докара наистина голяма беля.

… Те кацнаха на тъмна полянка в тайгата. Цветни петна — ту зелени, ту малинови — още танцуваха в очите на момичето. Нуми мълчеше сконфузено и Наташа се опита да го успокои:

— Не биваше да искаш да свалиш самолета, Нуми. Ами ако беше паднал върху град?

Нуми прекрасно знаеше, че до най-близкото населено място има към триста километра, но не желаеше да спори.

— Не е хубаво да се убива. Нито хора, нито китове, нито русалки… И после, та нали самолетът е… — думите „наш, съветски“ заседнаха в гърлото й. Но що за наш е, когато безогледно стреля по своите?! Това обстоятелство обърка Наташа. Тя неуверено млъкна, но все пак довърши започнатото: — Ами, следят го… онези… радиолокаторите. Ако го свалиш, ще ни погне цяла хайка. Петстотин, хиляда самолета! И тогава какво, ще влезеш с тях в битка ли?

— Разбира се! — избоботи Нуми. — Аз съм дракон! Това е въпрос на чест.

Наташа се вторачи в него, при все, че го виждаше зле. Драконовият пламък бе твърде ярък за нея. А после изведнъж викна, стряскайки спящите наблизо катерици и за почуда на задрямалия близо усурийски тигър:

— Не искам и да чувам за твоето глупаво разбиране за чест! Не искам да се биеш със СССР, Китай, Америка и дявол знае с кого още! Искам да си жив! Не ми трябва кожата ти пред камината! Нужно ми е да ме галиш по косата, когато плача, да ме приспиваш с разкази за многотонните си племенници! Нужни са ми твоите влюбени очи, смешните ти уши! Искам да свиря за теб Лунната соната и Аве Мария, а ти да седиш послушно като кобра пред факир! Не искам да те изгубя, наивно мое глупаче, силно като ураган и мъдро като Соломон! Разбираш ли? — и тя зарида, хвърли се на шията му и заломоти през сълзи нещо, непонятно дори за острия слух на дракона.

Нуми стъписан седеше върху рухналия ствол на кедър великан и плахо обгръщаше тънкото кръстче на скъсващото се от рев девойче — впрочем, метафората със скъсването бе трудно представима за младия дракон и силно го объркваше, както и много други неща в човешките езици, — което сякаш искаше да го удуши със слабите си ръчици. В следващия миг той се смръщи — изпод ствола се показа кръглата бакенбарда глава на грамадния тигър. С нетърпелив жест Нуми даде знак на звяра да прояви деликатност и незабавно да се измита… Тигърът сви могъщи рамене и се помъкна към гъсталака, недоумявайки какво ли пък толкоз най-висшият от висшите му събратя е намерил в тази ревла… че и от мършава по-мършава. Преди да се скрие, както му бе повелено, тигърът обърна глава и изпрати няколко мислообраза към съзнанието на Нуми. Преведено на човешки език, това бе съвет да се даде на самодивското създание да се наплаче на воля.

Моите котки, да не мислиш, че не са същите? — помисли тигърът на сбогуване. — С една дума: жени, братко…

И раираният хищник тръгна за своето вкъщи, с тежки разсъждения за вечния проблем за взаимоотношенията между половете.

Нуми го послуша. Ръката му милваше меката коса на момичето, лицето му се притискаше към мокрите от ручейчета бузки и му бе някак радостно-печално. Искаше му се нощта никога да не свършва.

Междувременно плачливият изблик на Наташа поутихна, останаха само редки хлипания и нежното бърборене на момчето дракон в кадифеното момичешко ушенце. Накрая тя се разсмя, трепвайки зиморничаво с рамене. Нуми моментално обгърна своята приятелка с утешаващи топли криле.

— Така значи, змейовете крадат момичета?

— Не съвсем, царкиньо моя — машинално отвърна драконът, замислил се за нещо друго. — Ние никое момиче не взимаме без нейно съгласие. С… с изключение на много редки, обикновено трагични случаи.

— Защо пък трагични? — попита Наташа подсмърчащо. Нуми разсеяно отвърза кърпичка от ноктите на лявото си крило и я подаде на момичето да си издуха носа.

— Пленниците рано или късно успяват да избягат. При това без участието на богатири и тем подобни фукльовци, които после си приписват какви ли не подвизи… А изоставеният змей…

Наташа се отмести, все още обгърнала драконовото момче през шията. През дупките на облачния саван от небесата струеше подобно звезден прах лунна светлина, загръщайки снежната тайга в призрачни кафтани — може би самата Лунна Богиня наблюдаваше тяхната полянка. Някъде нещо запука, забуха, нададе протяжен вой. С кратко изръмжаване всички бяха посъветвани да се кротнат за половин час и да не пречат на влюбените. Наташа не обърна внимание, жадно взирайки се в люспестото лице на своя приятел.

— И какво за изоставения дракон?

Кехлибарените очи срещнаха момичешките очи — обикновено сини, ала сега черни, заради разширените й зеници.

— Ние не знаем що е раздяла — промълви той. — Ние познаваме само смъртта.

Без да се откъсва от него, Наташа настойчиво търсеше нещо във вертикалните цепнати на Нумините зеници.

— Това е заради биохимията на нашите тела — продължи драконът. — Ние не можем да понесем раздяла с любимите си и… — ала не се реши да довърши мисълта си.

Да, може би не сега е моментът, помисли си Наташа, трябва да се поразмисли, такива неща не се изговарят току-тъй. И трябва да се убедя, наистина ли съм готова… за цял живот, който ще продължи тъй дълго, че навярно ще трябва да окача в кухнята календар за векове, не за месеци.

— Пък и аз не съм царкиня — въздъхна тя.

— Царкините не задължително се раждат такива, те стават такива! — възрази той.

Тая логика младият дракон бе унаследил от татко си, който в 1023 година похитил обикновена ирландска пастирка направо под носа на охранен гостилничар, решил да се жени само за да не харчи средства за слугиня. По-сетне таткото на Нумихразор гръмко заявил пред родата, че избраницата му е сто и десет процентова принцеса. Драконите не умеят да лъжат — триглавият змей искрено смятал, че Мери от безименното селце в клисурата е принцеса. Драконовите очи съзират дълбоко в душата, макар и невинаги да забелязват туй, което не искат да забележат.

Ала никога не виждат нещо, което го няма.

— Нуми, аз не съм добра — поде безжалостно Наташа. — Крещя и обиждам майка си, защото ми се струва, че тя не ме обича достатъчно. Сякаш пък аз самата съм добра с нея? За какво да ме обича… Ами пастрокът ми? Когато е трезвен съм пусто място за него. Когато е пиян… заключвам се в моята стая, ако мама е втора смяна или нощува при сестра си, тичам при Настя на петия етаж. Мама често ме хока… и по Настя гълчи, но аз не мога да си признавам всичко и не обичам да ме учат как да живея. Както умея, така и ще живея, но сама. Искам да свиря на пианото си, да чета книги, да си шия рокли. За какво са ми математика, физика и химия? Не ги разбирам. За да направя вкусен борш не ми трябва да пиша реакции и да изравнявам тъпо-логични коефициенти. Глупава съм и се инатя като магаре. Слаба съм. Винаги в нечия сянка. Съгласявам се, а после правя обратното. Ще умра от сивота. Животът ми ще бъде сив, скучен и жалък. Крещя: не ме съжалявайте, а така ми се иска да ме пожалят. Искам да живея красиво. Нищичко си нямам. Само теб. Ще ме откраднеш ли? Ще ме отнесеш ли зад девет планини в десета? Няма ли да ти омръзна?

Драконът тревожно кимаше, но на последното енергично поклати глава. Наташа тъжно и някак възрастно се усмихна. Нищо весело нямаше в кривата й усмивка, но зорките драконови очи откриха в дълбините й надежда, досущ въгленче под пепел.

— Къде е това през девет планини в десета ли? Не, не сега. Дори не и следващата седмица. Трябва да си починеш. Нямам нужда от подвизи, достатъчни са ми твоята отзивчивост и доброта. Не е нужно зарад мен да сриваш крепости с диханието си, по-добре ми подари цветя. И открадни ме, докато не съм станала безчувствена като всички наоколо, които са по-големи от мен само с по пет, по десет години. Само… нека поне да завърша училище, а? Защо да те позоря пред роднините.

6

В началото на март задухаха топли ветрове. Снежно-леденото покривало се сдоби с големи кръпки от локви. Все по-често слънцето караше градските жители да махат шапките и да разкопчават палтата си. Река Нерка разпукваше зимната си броня и за рибарите настъпи мъртъв сезон. Те прибраха по килерите такъмите за зимен риболов и тръгнаха по магазините да набавят с връзки летни принадлежности, евентуално корейски бамбукови въдици. Кал надничаше изпод прокъсващата се студена завивка. Все по-силно миришеше на пролет, в паркове и още голи горички девойчета търсеха кокичета, разхвърляни от слънчевия белодрешен Ярило. Някои момчета се захващаха с големи мъки да съчиняват стихове, пребледняваха и се червяха, забили погледи в късите престилки на съученичките си.

Първа пролет за последните шест-седем години Наташа не боледуваше. Дори учителите смутено се учудваха, когато при проверката на присъстващите Наташа вдигаше ръка, чувайки фамилията си. И сякаш не вярвайки, я викаха на дъската. С чинно прибрани зад гърба ръце, момичето монотонно разказваше урока, сякаш пред очите й имаше отворен учебник. Учителите подозрително хвърляха погледи към първите чинове и после автоматично, по силата на дългогодишен навик, пишеха на Наташа тройка, по-рядко и четворка. Само в часовете по литература, където царяха скандално демократични порядки, момичето почти за всяка дума получаваше бележка „отличен“, при това за своите собствени мисли. Така потръгна още от първи срок на шести клас. Петдесетгодишната учителка, жена на началник-щаба на местния гарнизон, се придържаше към учебната програма както Александър Дюма към историческите факти — тоест приблизително. На преобладаващото мнозинство от деца това се харесваше. Директорът предпочиташе да си трае, а зам.-директорът си позволяваше да мърмори само зад гърба на „без малко генералшата“ като си изкарваше лошотията на по-беззащитните преподаватели. Особено много патеха практикантите от педагогическия институт — свежо попълнение в личния състав на сто и трийсето училище. Те бяха поголовно изтиквани в малките класове, вместо в по-интересните за тях осми, девети и десети. Горнокурсниците също негодуваха тайно. Младите педагози биваха възприемани почти за свои, с изключение на неколцина, очевидно родили се четиридесетгодишни. Но ръководството на училището не намираше за нормално привлекателна двайсет и три годишна учителка да казва на някой здравеняк-нехранимайко-хулиган от девети „В“: Хайде, Серьожа, реши тази задача заради мен. И същият, с разбумтяло сърце, покорно да се хваща за учебниците. Или когато всеизвестната палавница и бунтарка Маринка от десети „А“ изведнъж се появява в час без грим, без гривни, закопчана до брадичката и започва жадно да попива всяка дума на младия учител по биология, мязащ я на Игор Костолевски, я на Ален Делон, че и през цялото време прилежно вдига ръка, за да я изпитат на дъската. Ама що за безобразие, при това — в съветско училище!

Що се отнася до подсъзнателното убеждение на Наташините преподаватели, че някой изобретателно й подсказва, то в него имаше някаква удивителна частица истина — докато момичето спеше след поредното пътешествие, Нуми тихо й четеше отбелязаните с молив уроци. И макар тая методика да е доволно спорна, ако имате под ръка влюбен във вас дракон — успехът е гарантиран.

Пролетта не подейства на Наташа така явно. Вероятно защото сезоните се сменяха за нея като в калейдоскоп, особено чудните осем годишни времена на Диска, а в допълнение на това и един немаловажен факт — нейната пролет започна още през октомври и оттогава не бе преставал бурният й цъфтеж. Но приближаващият осми март я наведе на носталгични мисли за училищните танцови забави, с песните на Андрей Макаревич (порицавани на пионерски сборове и комсомолски събрания), на Веселите момчета, Жо Дасен и АББА.

— Колко жалко, че не можем да отидем заедно на дискотека — въздъхна Наташа една вечер, когато тя и драконът бяха сами в жилището. Момичето настоя да му посвири, въпреки риска скучаещата Настя отново да им се стовари на гости.

— Глупаво е, настина — засмя се тя, криейки тъгата си — след всички балове на Земята, че и в палатите на Диска, да хленча за физкултурния салон и магнетофона.

— А защо да не можем? — неочаквано я озари с усмивка Нуми и пред смаяните очи на Наташа започна да се трансформира. Скриха се крилете му в гърба, люспичките добиха телесен цвят и се смалиха. Девойката заръкопляска като дете, когато се появи напълно ученическа подстрижка. Косите му бяха тъмнокестеняви с червеникав оттенък, а очите му — с цвета на силен чай.

— Ще мине ли?

Наташа се опита да го огледа критично.

— Сякаш си облечен в кадифен костюм…, ама ушит от външни автомобилни гуми. В краен случай така ще изглежда на фона на цветомузиката. Знаеш ли, ти винаги си тъй… — ала се притесни да изрече думата „красив“ и обърна внимание на друго: — себе си, даже когато съвсем като змей летиш!… Но, я да видим, как да влезеш в 130-то? На входа дежурят зам.-директорът и физкултурникът. Бих ти взела покана от директора, но трябва да му кажа фамилията ти и от кое училище си, щото след бъркотията на бала с маски миналата година, поканите се проверяват като паспортите на граница.

— Не се безпокой и ме чакай направо в салона — отвърна Нуми. — Нека сега изберем твоята премяна. Какво ще кажеш относно Рокля от Шивача на Нейно Величество на Имперския Порт Карбункул?

— Олеле, ама пък и ти! — изплаши се Наташа.

— Но нали ти отива!

— На училищна вечеринка цялата с диаманти и със сребърна корона? Чудесна идея!

— Колко време има до дискотеката?

— До вдругиден вечерта, от шест до девет и половина. За седмокласниците — до девет без петнайсет, но обикновено дават да се танцува още десетина минути. Обаче ние с теб трябва да изхвърчим преди да включат цялото осветление — значи, в девет и двайсет. Няма да е зле ти да се скриеш още щом подгонят малките…

— Така и ще направим. Само роклята, мисля, че и без диаманти връз перли ще ти отива.

— Не е лошо малко да прекроим ръкавите — замислено рече Наташа, пробвайки роклята. — И не е задължително подгъвът да се влачи. Подът в нашия салон дори не е паркетът в двореца на Тирана Етреб, защо да се цапоти? Виж, Змей Горянино, ама каква съм майсторка! Но къде се дянаха тия карфици…

* * *

Дискотеката мина превъзходно. Отракани в танците по двойки, Наташа и Нуми се превърнаха в център на внимание под цветните лъчи на самоделните прожектори и лудешките проблясъци на стробоскопа. Кавалерът, роклята, безспорният талант на танцьорката, струящ от невзрачната до сега осмокласничка, се оказаха гвоздеят на вечерта за голямо огорчение на Настя, на няколко Люби и на частично споменатата вече Маринка. А от Рок-енд-ролите на момичето и момчето целият салон се вцепени. Позабравените седмокласници изгониха чак след девет, а младият учител по биология, приближил да изкаже възхищението си на двойката, разтревожи чакащата белия танц[1] Маринка, вперила в съперницата си поглед — ако не на акула, то поне на хищна щука.

— Браво, Балевска, браво, юначе! Само така, младежо! — и Костолевски-Делон стисна здраво ръката на Нуми. — Сигурно си от Спортното училище, нали? Веднага се вижда. Е, танцувайте си, танцувайте, да не ви отвличам! — и усмихнат се отдалечи, за радост на Маринка, която пред себе си се закле другия път да сложи истински минижуп.

Опасенията на Наташа, че Нуми ще привлече вниманието на блюстителите на дисциплината, не се оправдаха. Вярно, че даскалите по трудово и физическо се бяха наканили да тръгнат към тях, решително смръщили вежди, но блесналият кехлибарен поглед на дракономомчето пресече намерението им още в зародиш. Пристъпваха колебливо от крак на крак, но сетне, без да се наговарят, излязоха да проверят тоалетните, където момчетата се спотайваха за по някой фас и за една бройка да хванат с улики Сергей от девети „В“. Той се спаси като изключи осветлението и осъществи неочакван пробив в плътната верига на противника, а после се втурна като тайфун в залата и сграбчи една седмокласничка, на която в движение разясни ситуацията с умолително-заплашителен шепот. Смаяното девойче се смили над него тъкмо навреме, когато трудовакът и физкултурникът се появиха сред танцуващите. Единият държеше носната си кърпа, където й е мястото — под носа, но съвсем не заради хрема. Ухото на другия аленееше дори сред вихъра на цветомузиката, завладяна от „Бони М“. Сергей тихичко изстена и момичето ободряващо го прегърна през врата. Разярените учители безпогрешно са насочиха към деветокласника, но не успяха да се заядат за нищо — като истинска партизанка седмокласничката Ленка ги излъга, че танцува със Сергей от доста време. Честните й кафяви очи накараха пострадалите да се усъмнят в прибързаните си изводи и същите се отправиха да дирят престъпника другаде, изръмжавайки на тръгване: „Внимавай, Кирюхин!“. Ленка се изплези зад гърба им.

А Наташа… тя бе тъй щастлива, сякаш фамилията й бе Ростова и самият княз Волконски танцува с нея под звуците на „Машина времени“. В нейното въображение от тавана сияеха не живачни лампи, а свещи в кристални полилеи и мустакати хусари и натруфени петербургски аристократи ги гледаха възторжено и завистливо. Всичко, с изключение на прекрасното лице на приятеля й, плуваше в мъгла, а звуците от електрическите китари се лееха като цигулките на Лондонския симфоничен оркестър с хоровия съпровод на сините слънца от Млечния път.

… Момичето и драконът си тръгнаха точно в девет и двайсет вечерта, при това — през парадния вход на училището. След тях от дискотечния рай бяха прогонени протестиращият Сергей и скритата сред група негови съученици Лена от седми „А“. А подир тях се плъзна и заинтригуваната Настя. В залата обявиха „дами канят“ и със скоростта на пикиращ герак Маринка увисна на рамото на учителя по биология.

Под чешките ботуши на Наташа, заменили сандалите, хрускаше ледена коричка. Нуми се движеше с шума на плъзгаща се по пързалка сянка и с нетърпение очакваше момента да разпери изтръпналите си криле. Ала трябваше да се отдалечат най-малко от девететажните блокове, оградили като бастион двора на 130-то училище. Държаха се за ръце и се наслаждаваха на онова мълчание, което не е неловко при истинските приятели. И тогава ги застигна Настя.

Наташа и Нуми тихичко се разсмяха и се спогледаха.

Настя закрачи редом.

— Ох, Наташка, тая вечер не беше много интересна. Вместо нашия ансамбъл — магнетофон, пфу! Но какво да се прави, апаратурата на момчетата се скапа миналия път, ама пък какъв концерт беше! Москва такъв не е виждала.

Наташа скри усмивка в шала си. Училищният вокално-инструментален ансамбъл не съществуваше от миналата година, заради прозвучалия последен звънец за неговите членове. Веднъж Настя се бе натиснала да посвири с тях на йоника и оттогава непрестанно дуднеше на учкомите да се организира нова група, което вбесяваше зам.-директора. „Повиши си успеха, Диденко“ бе неизменният му отговор на исканията й да получи ключа за склада, където вече отдавна нямаше инструменти. Настя не знаеше за последното, макар да се носеха слухове за сина на зам.-директора, студент в Политехниката… впрочем, това няма съществено отношение към нашата приказка.

Нуми вежливо слушаше, като незабелязано спретна от крилете си подобие на наметало. Настя се вдъхновяваше от измислиците си все повече и повече, докато не долови опасността да задрънка глупости. Тогава се вторачи в странното момче и уж случайно подхвърли:

— Ах, Наташка, що не ме запознаеш с твоя танцов партньор?

Наташа се смути и обърка.

Нуми се ориентира мълниеносно.

— Много ми е приятно, аз съм Никита.

Наташа тихичко прихна в шала си. Драконът невъзмутимо продължи:

— Уча в 17-то училище и, за съжаление, трябва да вървя. Довиждане, Наташа. Благодаря за прекрасната вечер. Ще се видим… после. Довиждане, Настя, радвам се, че се запознахме.

Приятелката на Наташа бе поразена. Тя не забеляза, че на тръгване Нуми я бе назовал по име. Фактът, че момче от района на 17-то се осмелява да се появи тук сам, надхвърляше всякакво разбиране. Настя изпроводи с очи разтварящата се в тъмнината фигура и се обърна към Наташа:

— Ах, Наташа, този е като от чуждестранно списание! Споделяй, къде го забърса! Това между вас сериозно ли е? — с надежда запита тя. Зад гърба й се плъзна скриваща звездите необикновена сянка и изчезна в посока към техния блок.

— Напълно.

— Бива си те, приятелко… Само местните да не срещнат твоя хубавец…

— Едва ли.

Чудно, Настя не забеляза и капчица тревога по замечтаното лице на съседката от третия етаж. Но все пак бе тъмно. Самата тя щеше да трепери, тревожейки се за своето момче, попаднало във враждебен квартал. Сети се обаче за нещо друго и възкликна:

— Ах, Наташка, а кой ти уши роклята, да не би ти сама? Ах, Наташка, направи и за мене! Какъв плат да ти донеса?

— Ами… Никита ми я подари. Но сигурно ще мога да ушия такава.

— Аха — само отвърна Настя. След кратко мълчание отново ахна: — И откога танцуваш като балерина, той ли те научи, а?

Наташа се усмихна. Но как да й сподели всичко, тя ще повярва ли, че роклята е от царство, което в нормалното пространство е отдалечено на повече милиард милиарди светлинни години, че момчето може да разтопи айсберг с дъха си и я гледа с такава преданост, с такава огромна нежност, че Наташа не се страхува дори да умре за него. И че като цветя поставя в нозете й чудесата на много вселени… а да танцуват и двамата се бяха научили в калифорнийските дискотеки и в джаз клубовете на Марсилия.

— Това е тайна — каза тя.

Настя се ококори. После, със сдържана обида, рече:

— Добре, Наташка, тайнствай. Но ще ми дойдете на гости, нали? Ах, какво ще ви покажа, Вацек го изпрати, няма да повярваш! Такова шикозно списание за мода не си виждала, Наташа! Ще дойдете ли? Кога?

— Ще дойдем — великодушно прие Наташа. — Някой път ще се съберем…

[1] Белият танц — обикновено в края на бала, дамите канят. (Б.пр.). ↑

7

Следващият ден бе неделя и още от сутринта Наташа копираше кройки от вестник „Правда“, под ромона на Настиното бъбрене.

Но в понеделник, щом отиде на училище, тя ненадейно се оказа обкръжена от смущаващо и категорично внимание от страна на всички по-големи от четиринайсет. Това я накара да се почувства като непредпазливо напуснал убежището си рак отшелник. За щастие, опеката на Настя я спаси от досаждането на любопитните съученици, но не бе в състояние да спре озадачените и с искри на враждебност погледи на педагозите. Само младата химичка, биологът и учителката по музика — жалко, че Наташа я срещаше вече само в коридора! — този път не само кимнаха приветливо на нейното „здравейте“, но дори топло се усмихнаха на бледото девойче с нервна руменина по бузите. Учителката по руски език и литература тези дни беше болна. Останалите преподаватели сякаш виждаха Наташа за пръв път. И видяното никак не им се харесваше. Те не одобряваха, че тройкаджийка и лентяйка се фръцка в направо приказна рокля и побърква горните класове с упадъчните си танци, кълчейки се с някакъв изтупан спортен тип, който вероятно дори вече не е и ученик, или — още по-лошо — питомец е на шивашкия или на железничарския техникум.

Неисканото внимание се лееше върху Наташа като тропически порой. Някога си бе мечтала да я виждат, да я забелязват. И ето — заповядайте! Тъй или иначе, Наташа се чувстваше почти физически зле. Затова и не забеляза веднага, когато през последния час някой подхвърли върху тетрадката й смачкана на топка бележка. Отвори я, когато се съвзе. Съученичката й по чин любопитно проточи шия, в отговор на което Наташа по навик и без да се замисля, пъхна измачканото листче под изрисуваната с мастило дървена повърхност. Започна да чете и тутакси пламна като мак. Дори на вратлето й стана горещо. В бележката се мъдреше:

Ти си богиня на танците страстните

Ти си вихър от несвършващи ласки

Ти си лъч светлина в тъмнината на бурята

Ти си маяк за сърцето ми убрулено

Наташа искам да ходя с теб. Да се срешнем пред кино „Млада гвардия“ в 16 часа дават филм с Бел-Мондо. Ти нали обичаш френзките филми, така ми каза Диденко.

В. Х.

Наташа бавно се разгневи и накрая смачка бележката. Ала бързо й мина. Нека и да се случваше да спретне истерия на майка си, да хвърли и счупи някоя чиния, а после да избяга при Настя, но по правило, тя не обичаше да обижда когото и да е — може би, защото се боеше от неприятности, а може и защото наистина бе добра. Освен това, по едно време тя тайно се заглеждаше по Володя Ходков, но той не й обръщаше и грам внимание, затова пък през междучасията се случваше да я сбута с лакът, учудено да се обърне и да изтърси: „К’во ми се вреш под краката, бе, Балевска!“ И макар да се посгърчи от правописните грешки, които размърдаха позабравено недоумение как може да се пише думата Бог (и, разбира се, Богиня) с малка буква, нямаше как Наташа да не оцени сполучливия ритъм на стихчето. Затова тя откъсна от тетрадката си празен лист и с калиграфски почерк — избягвайки лекомислените заврънкулки, с които понякога украсяваше акуратните си букви — написа:

Вова, много мило от твоя страна да ме поканиш на кино, но се налага да ти откажа. Не се сърди.

За секунда се замисли, докато учителят обясняваше някаква геометрическа теорема, и с разтуптяно сърце добави:

Обичам друг. Това е взаимно и истинско.

С възторг се втренчи в написаното. Мислите й се понесоха към Нуми с изпреварваща светлината скорост. Къде, мили мой, летиш и какви ли чудеса за мене дириш, влюбено глупаче? — пропя душата на Наташа. Смушкване в ребрата я върна на чина. Момичето едва успя да скрие бележката под тетрадката си. Учителят мина по пътеката, конфискува от Пашка на последния чин нямаща нищо общо с геометрията книга, подхвърли му сухо: „Ще си я получиш от директора“ и се върна на дъската. Наташа се обърна назад и изобрази съчувствен поглед. Понякога Пашка искаше от нея книги, при това ги връщаше чисти и с не подгънати страниците, и никога не казваше: „Що за глупости четеш!“, ами молеше за още нещо в същия дух. Затова и Наташа му бе донесла няколко романа от поредицата „Прокълнатите крале“ на Морис Дрюон.

Пашка смутено се усмихна и наперено махна с ръка. Той също връзваше само тройки и на това основание двамата с Наташа винаги се поддържаха един друг. Но това бе всичко — извън училище те просто забравяха за взаимното си съществуване.

Урокът продължи и Наташа побърза да завърши бележката с думите:

Не се отчайвай — стиховете ти са много хубави.

Наташа Б.

За момент се изкуши да се подпише „Балваневска[1]“. Веднъж, в края на септември, бяха изкарали Наташа на дъската и разбира се — лепнаха й двойка. Тогава Ходков повтори полугласно думите на учителката, като „коригира“ фамилията й: Седни си, двойка, Балваневска! Навярно това му се бе сторило много остроумно. Но Наташа цялата вечер плака във възглавницата си. Сетне престана да забелязва снажния Володя, когото стрелкаха с очи дори момичетата от горните класове. И сега тя изведнъж си спомни парещото чувство на разочарование и унижение. Ала не се подписа с обидния прякор и разсъди в драконически дух, че това ще бъде с нищо неоправдана жестокост спрямо Володя. А пък някогашните сълзи… е, както рукнали, тъй и изсъхнали!

Наташа сгъна бележката и в подходящия момент я хвърли на Ходков. Той я улови във въздуха, напомняйки на момичето бейзболист, видян веднъж в Сиатъл. Тогава й хрумна да покара ролкови кънки в залата, където се провеждаше тренировката. И пак тогава се учуди като видя американците да играят лапта[2].

Половината клас замря, втренчен в лидера си. Наташа не видя това, но пък усети промяната на настроението в класната стая. Володя се вцепени, а по паяжината от погледи се понесе насмешлива ирония и хазартно любопитство — това пък какво е и как ли ще продължи?

Момичето се обърна. И този път пребледня. Потъмнялото лице на Ходков далеч не напомняше съкрушения израз на отхвърлен ухажор. То не предвещаваше нищо добро. Наташа забоде очи в чина. Очите на Володя продължиха да дълбаят тила й.

Наташа вдигна ръка.

— Какво има, Балевска?

— Вадим Кирилович, лошо ми е, може ли да изляза?

Математикът погледна над очилата си. Подъвка устни.

— Моля ви… — добави немощно Наташа.

Отново поглед. Избръснатите бузи се залюляха. На Наташа съвсем й прилоша.

— Излез.

Тя излетя от класната стая, притиснала към гърдите си тетрадката и учебника. Химикалката остана на чина. Бог да е с нея! Момичето се спусна по стълбите и се втурна към съблекалнята. Чантата осезаемо я удряше през коленете. Набързо наметна палтото на слабичките си рамене и хукна към вкъщи.

Вечерта не каза нищо на своя дракон. Не искаше да му разваля настроението.

Но се изпусна за филм с Белмондо.

[1] Балваневска — Игра на думи. Ходков вмъква във фамилията на Наташа съществителното „болвАн“, чието преносно значение е пън, глупак, дръвник. Фамилията й би прозвучала на български като „Тъпанарова“. (Б.пр.). ↑

[2] Лапта — Руска народна отборна игра с топка и бухалка. Правилата напомнят бейзболните. (Б.пр.). ↑

8

— Какво друго каза на Ходков за мен? — гласът на Наташа бе хладен като дамаски меч.

Настя никак не обичаше да се чувства виновна. Ала сега стоманеният поглед на малката й приятелка я накара да се почувства като пакостливо хлапе. Обикновено тя се възмущаваше от всякакъв тип обвинения. Но този път… Наташа никога не бе разговаряла с нея с подобен тон. И никога преди Настя не бе виждала очите на плахата й съседка да мятат кехлибарени мълнии.

— Нищо друго — нетърпеливо отвърна тя. — Той просто дойде през междучасието и попита как си с френските филми. Това е всичко.

— А за… Никита?

Наташа воюваше — в гласа й сибирски виелици блъскаха по тъмнични стени, казашки камшици свистяха. Настя сведе поглед.

— Е, добавих, че си имаш другарче от 17-то училище. Мислех, че това веднага ще го откаже.

— И Вовик какво? — сурово разпитваше Наташа.

— Позамисли се, а после рече „хубаво“. Наташка, мога ли да знам на всеки идиот какво ще му щукне в главата! Май те издъних, а, приятелко?! — разкаяно възкликна Настя. — Ама, не бой се, няма да дам да те закача.

Наташа се усмихна странно и малко след туй отново стана добричка.

— Добре, Настенка — рече тя, а назованата стъписано се трогна от обръщението — просто ме изпрати след училище.

— Да, да, разбира се. Ще взема и Серьожка Кирюхин, на път му е, той нали знаеш, имат си шушу-мушу с Леночка Ваксберг…

Същата вечер Наташа видя Белмондо. Но в киното до нея седеше не кой да е, а Нуми и също се смееше на приключенията на чаровния французин, разкривайки може би твърде блестящи зъби.

Връщаха се пеша, напряко през парка, където дракономомчето можеше да се отпусне от стягата на тесния човешки облик. Вървяха, бъбреха весело и преповтаряха смешки от комедията. Неусетно за себе си, двамата се озоваха в оградения от жилищни блокове квадрат, обрасъл с ясени, акации и хилави брези — дворът на Наташа. Там, напряко на каменната пътечка през детската площадка, стояха дузина тъмни силуети на фона на отразените прозорци в локвите и сред остатъци сняг.

Чакаха ги. Наташа паникьосано стисна ръката на Нуми.

Не за него се страхуваше. Тя познаваше силата на своя приятел и бе убедена, че в бой драконът е по-опасен и от натоварен с напалм бомбардировач, което, разбира се, не можеш да опишеш в реферат по зоология и да получиш за това отличен. В гнева си той бе способен, не по-зле от артилерия, да изравни със земята прилично голям град. Понякога тя дори се чудеше на благодушието на Нуми. Той бе добър. Не се обкичваше с могъщество, не презираше слабостта. Ала по отношение на живота и смъртта неговият кодекс бе леко чудат, поставяйки на първо място достойнството и спазването правилата на двубоя, а на последно — инстинкта за самосъхранение и желанието да оцелееш на всяка цена. Нумихразор не разбираше поговорката, че победителите не ги съдят. Затова пък прекрасно тълкуваше друга — всичко или нищо. Правилно, но посвоему. Веднъж се случи да обясни на момичето принципите на войната според неговите разбирания — гибелта е неотвратима, тя рано или късно те застига, казваше той, ала позорът от безчестието винаги може да се избегне. Ако нарушиш дадено пред врага обещание, от теб ще се извърне дори и смъртта — тази драконова пословица Наташа пък не разбираше. Винаги бе смятала, че убийството не само е нещо ужасно, но и не е работа на човека да отнема живот. Съществуваха милиция, прокуратура, съд… органи на Държавна сигурност, армия. В света на Наташа саморазправата бе престъпление, самоубийството — смъртен грях, а самоотбраната се отличаваше със свойството постоянно да се превишава. Личността нямаше право да поема такъв род отговорност — или дързост. Престъпилите тези забрани, узурпиралите правата на държавата — или на Църквата — сякаш преставаха да бъдат хора и се сродяваха с такива неща като вампири, таласъми и прочее нечисти-нечовеци. Това донякъде се връзваше с убийците и насилниците, ала със самоубийците? С тези, които отмъщават за поругаване или за отнемане на живот? Нали обществото не се е справяло винаги с всички изроди. Нуми сякаш живееше в условията на постоянна война, но някак странно, в самия център на която можеше да се родиш и да остарееш, но така и да не видиш извадено оръжие, освен позлатеното церемониално.

(Наташа никога не бе и помисляла до отдели своя дракон от човешкия род или да го причисли към нечистите сили. Тайно четената от нея Библия й донесе неприятно усещане, когато се намекна за змееподобно чудовище. Наташа затвори Книгата на книгите и се замисли как ли се чувстват съвременните немци, когато гледат филми за нацистките концлагери).

„Ти също ли си участвал в дуели?“ — попита го веднъж Наташа, трепереща като от треска.

„Разбира се — отвърна Нумихразор без смущение, но и без гордост. — Само че на никого не съм отправял пръв предизвикателството. Дори веднъж, с риск да се опозоря, се опитах да отклоня оскърблението, но… все пак се наложи да се бия. Не ги обичам тия работи!“ — призна той накрая.

Наташа не посмя да се задълбочи в темата.

И сега, на прага на уличната разправа, тя искаше да предпази своя приятел от опасността да размаже някакъв си идиот, който и живота си пилее напразно. Момичето бе решено да опази душата на приятеля си от смъртния грях на убийството, без изобщо да се грижи за просещите белята си жертви. Тя се вкопчи в лакътя му, като горещо и несвързано се молеше на Дева Мария да изпроси милост от своя Младенец и да вразуми нещастните кретени, застанали поради безмерната си глупост на пътя на дракона. Умът й някак заобикаляше очевидния и страшен въпрос — какво го засяга Господ душата на змея, нима драконът не е сатанинско изчадие?!

Един от враждебната редица пристъпи напред. Момичето позна Вовик Ходков.

— Ти, Балевска, можеш да си ходиш — мрачно отсече той. — Първия път прощаваме на момичета.

Някой от другарчетата на отхвърления Володя се закиска. Това почти вбеси Наташа.

Пръждосвай се оттук, леке такова — мисълта претича през ума й като гущер по нажежен камък. Успя дори да се учуди — Как съм харесвала тоя негодник? — когато с ужас усети, че лакътят на Нуми се втвърдява и от него израства крив като турски ятаган нокът, а от раменете му се разтварят демонски криле.

— Не бива, миличък! — зашепна тя. — Прости им, толкова са жалки пред твоя ум и сила!

В следващия момент видя усмивката му, преливаща от преклонение и обожание.

— Колко си права, премъдра моя царкиньо — на един дъх отвърна той. — Не бой се, зная какво правя.

Наташа му повярва и разреши да я отмести с нежен, но решителен жест.

Нуми направи крачка напред. Редицата се напрегна. Презрението в гласа на дракона бе люто като амоняк:

— Значи виждам истински мъж, решил да ми хвърли ръкавица?

— Глей го, приказливец — … избоботи някой в редицата.

— Няма к’во да се зазяпваш по наш’те момичета — пресипнало отвърна Ходков.

— Вашите? — учуди се драконовото момче. — Всяко мислещо същество принадлежи единствено и само на себе си. Но ти, доколкото виждам, не отговаряш на определението за мислещ. Твоят разум кипи в безформена злоба, разочарование и страх. Иска ти се да ме удариш, но въпреки свитата от побойници, някои от които по-храбри от теб, не се решаваш да го сториш.

Редицата мълчеше шашнато.

— Слушай, ти искаш турнир заради Наташа, само че защо никак не се забелязва да изпитваш някакво добро чувство към нея? Не разбирам в името на какво тръгваш на дуел. По-добре се уедини за малко и разсей, овладей своята ненавист. Не бива да влизаш в битка без да си извисил душата си, по-добре ще е за теб, иначе гневът ще те задуши. Това е опасно и рискуваш да се превърнеш в…

Нуми млъкна, защото след секунда Ходков — вбесен от почти съчувствените нотки в гласа на противника — се засили и фрасна с юмрук носа на чужденеца. В последния кратък миг преди удара Вовик видя оранжевия блясък в очите на странния тип от Заречински район, където се намираше известното със своите хулигани 17-то училище. А после от очите му се посипаха искри, угасени в сълзи.

Нуми дори не помръдна. Част от особеностите на хибридния му организъм бе наличието на кост в носа наместо хрущял. Драконите, които до стогодишната си възраст се учат да летят, имат навика честичко да падат върху гранитни скали, затова и костите им стават по-здрави. Със същия успех Вовик можеше да нанесе ъперкът на чугунена релса. Вопълът му парализира редицата на доброволния наказателен отряд.

— Повече не ме удряй — посъветва го Нуми, — че дълго ще ходиш гипсиран.

Както иронията, така и понятието за робство, твърде смътно намираха пристан в драконовите мозъци. Но отстрани изглеждаше като подигравка.

И в този миг, с устрема на Първа Конна, връхлетя Настя Диденко — по мокри домашни пантофи и веещо се мъжко палто.

Без да обръща внимание на стенещия и с окапала дясна ръка Вовик, с издута като бронята на Т–34 гръд, тя настъпваше срещу ситно оттеглящите се при все численото си превъзходство агресори, като при това сприхаво се дереше като скандалджийка на пазар:

— Я да се махате, добри ми момчета! Айде чупка, къш оттука, чувате ли какво казвам? На Серьога Кирюхин звъннах и на Санка Бесшабашин, ако още ви сърбят ръцете, изчакайте ги, тъкмо после маминките да ви намажат муцуните с йод и зеленило! Що стоите кат стадо бе, мърдайте, че спипа ли ви Санка, ще перете гащите! Сополанковци! — викна тя след отстъпващия в безпорядък противник. И разпръснала с тази маневра ордата поганци, тя се обърна към Наташа и дракона, като палтото за малко не се изхлузи в локвата:

— Добре ли сте, детенца-козленца? Кой без страх от вълци е хукнал из гората? Добре че мярнах тия мародери до входа. Мотаха се, мотаха се, а после се юрнаха — и ги няма. Грабнах татковия бинокъл, поогледах се и примрях — ясно е, ще нападат Наташка и нейния приятел! И хоп-троп ето ме тука…

От развълнуваната Настя бликаше страхотно красноречие. Пък и преди тялото й да започне да загатва женственост, в училище я наричаха БМП[1]. И имаше за какво.

Драконът изумено се взираше в Настя.

— Валкирия — одобрително каза той и се обърна към Наташа. — Правилно ли те разбрах, слънчице?

Наташа се повдигна на пръсти и почти разплакана от радост помилва меките люспици на лицето му:

— Правилно, миличък, правилно — шепнеше тя. — Не те ли боли, добричкият ми той?

— Знаеш ли… от боздуган боли повече — опита да се пошегува Нуми.

Настя, спомнила си най-сетне значението на думата „валкирия“ и поласкана от нея, се прокашля с тон ако не майчински, то поне на по-голяма сестра:

— Да идем в моята колибка да се целуваме, млади хора. Краката ми са мокри, ще настина.

Докато вървяха към входа, Наташа попита:

— Ама ти наистина ли се обади на Санка и Серьожка?

Настя махна с ръка.

— Къде ти! Да звъниш на Санка за дреболии ще ти излезе солено, а пък Серьога отиде с еврейчето си на кино от седем.

— Тъй си и знаех! — възкликна от възхищение или пък недоумение Нуми.

Наташа се закиска.

[1] БМП — Бойна Машина на Пехотата. (Б.пр.). ↑

9

Търкулна се март, след него се протегна дъждовният април. Набъбнаха и се разпукаха, разлистиха се пъпките на дърветата. Нерка съблече натрошената си ледена премяна в голямата река, която така и не я донесе до морето. Водите бавно стихваха, рекичката се смаляваше, но чак до следващата зима бе длъжна да мъкне по себе си катери и шлепове. Топлеше и веселеше. От черната земя си проправяха път зелени тревици. Долитаха птичи ята. Понякога пернатите пътешественици биваха необезпокоено придружавани в небето от нещо, което нощните риболовци-бракониери определяха като делтаплан. Един от тия мъже дори веднъж видя сред жеравите ни повече, ни по-малко — самата Жар-птица. След този случай изплашеният рибар захвърли пиенето.

А Наташината пролет навлизаше в по-зрял етап. Все по-често младата и дори още неумела в целуването двойка спореше, по чудо избягвайки глупавите кавги. Все по-силно двамата се привързваха един към друг. Така и порастваха заедно, всеки посвоему.

— Има нещо гнило не само в Дания, а в целия ви свят — примигваше Нуми и говореше на смръщената Наташа, която дъвчеше тревичка и потропваше с нокти по купчината книги, прочетени от дракона със скоростта на елекронно-изчислителна машина. — Огромна част от човечеството живее по-зле от животните в бърлогите. Това, което наричате Запад, е затънало във високомерие и култ към парите. В тукашната част на света се срещат прекрасни хора, но порядките в твоята Империя са диви и… — той мъчно изплю непознатата думи — несвободни…

— Ти не разбираш! — горещо му възразяваше Наташа сред грохота на планинския водопад и сурови скали. — Ние строим нов живот! Без нас всички са обречени! И после, колко пъти да ти повтарям — не сме Империя, а Съюз на Съветските Социалистически Републики.

— Така ли? Сигурно наистина още съм неориентиран… Ала ето какво никак не мога да разбера — тая страст към постройките от метал и всевъзможните купища от различни сложни механизми, сякаш никой в тази вселена вече не вярва в себе си, в своя дух. Ето, да вземем Диска… Помниш като прелитахме колко ти хареса там, нали? Ето, ще ти покажа какво имам предвид, така по-нагледно ще бъде…

* * *

Друг път момичето се опитваше да обясни на дракона защо не трябва да се убива.

— Грях? — реагира Нуми. — Ааа… Имаш предвид заповедите на Боговете. Но защо тогава те са измрели в тоя свят? Значи, никой не е вярвал в тях искрено…

— Бог е ЕДИН — поучаваше го ужасената Наташа.

Драконът внимателно я изслуша. И я шашна, когато отвори уста:

— Разбрах. Говориш за Създателя на Световете. Ала знаеш ли, Него не го е много грижа за която и да е разумна раса. Той продължава да Твори. За нищо друго не Му стига времето. А що се отнася до Йешуа от Назарет, той в края на краищата се отказа да става бог, макар очевидно да се намираше в пряка трансцендентална връзка с личността на Твореца на Всичкото… Пък и ако живееш в хармония с природата, не изпитваш необходимост от богове.

— Животните така живеят. Затова те са чисти и невинни. А хората са съгрешили, послушали са Сатаната… И престани да се преструваш, вече ти давах Евангелието!

— Наташа, миличка, животните и тъй наречените неразумни твари се намират извън границите на човешкото разбиране за добро и зло. Невинност ли? Спомни си нашето разбойниче Бонапарт. Колко време си игра с онзи нещастен плъх, преди да го удуши! Това какво — не е ли жестокост? Ала друго ми кажи: Съдният ден — хубаво, Единственият Творец — общоизвестно, само че как може да се вярва в Сатаната, щом той е антипод на Самия Демиург?

Бе ред на Наташа да се замисли.

— Бог, той е творец… — бавно поде тя. — Значи е личност, а дяволът… е антиличност или с други думи…

— Стихия — подсказа Нуми.

— Стихия — повтори момичето. — Стихията само руши. Следователно, Сатана няма!

— Абсолютно вярно — зарадва се драконът на нейния извод.

— Но, Нуми — погледна го сериозно Наташа, — тогава дяволът е във всеки от нас. А къде е „образът и подобието“? В какво вярват хората? Къде отиваме след смъртта?

Юношата змей махна с крило.

— Хората вярват във всичко, което им е угодно, това им харесва…

Момичето размишляваше.

— Вярата сваля отговорността. Може би не само от фанатиците.

— А? Да, май че си права. Само че това звучи ужасно.

— Вярно… Да отлетим на Диска.

— С удоволствие… Ъъъ, Наташенка, какво си намислила?!

— Ти често ли виждаш Смърт от Диска?

— Драконовите очи виждат скритото.

— Нуми, не го усуквай! След първата ни среща виждал ли си го?

— Няколко пъти. Около затвори и болнични приюти. И на онзи дуел на Архипелага-На-Края-На-Света, когато ти настоя да помириш съперниците. Той стоеше до розовия храст край стените на замъка и късаше листенца от голяма черна маргаритка. Бях почти сигурен, че ти също си го забелязала.

— Не — поклати глава момичето. — Не го видях, слава Богу и не бих казала, че съжалявам много. Но знаеш ли, Нуми… Просто не очаквах… че Смърт е такъв… Докато не го видиш и не много дълго мислиш за НЕГО, сякаш не е тъй страшно ужасен, а просто е… странен. Не мислиш ли?

— Слънчице, самият Диск също е странен Свят дори за своята вселена. А тамошният Смърт… Разбираш ли, всички възрастни дракони лично се познават с Ангелите на Вечния покой. И за този от Диска съм чувал, че изключително добросъвестно изучава хората. Старае се да ги разбира. Нито един, въплътен в образ негов аналог, никой освен него не продължава да се удивлява от неща, макар и милион пъти виждани… Помниш ли неговата сабя? Използва я за царе, за герои и за възпитаници на Невидимия Университет за Чародейство и Магия — традицията го повелява, но ТОЙ счита това за знак на особено уважение…

Наташа слушаше и отнесено мислеше — нима даже Смърт е способен да чувства? Навярно, само когато поиска… и емоциите му просто са невъобразими… По-лесно е да си представиш камък да плаче или слънце с простуда. Тя неволно се усмихна.

— Защо се смееш?

— Познай!

* * *

Понякога отскачаха за малко на гости при Настя, за да не я обидят с невнимание. През повечето време двете приятелки свиреха на четири ръце интерпретации на популярни песни, а Наташа винаги се изхитряваше да настани Нуми в най-тъмния ъгъл („Той какво, да не е вампир твоят Никитка? — раздразнено изля възмущението си веднъж Диденко. — Непрекъснато криеш момъка! Няма да го изям и не помислям и да ти го отнемам!“). Веднъж се засякоха с Марина Новикова. Нуми, както винаги, старателно мълчеше, за да не изтърве нещо излишно. Марина дълго се блещи срещу него, докато Наташа и Настя изнасяха концерта си, а в антракта срази дракона с неочаквания си въпрос за поезията и любимия му автор. Юношата не й остана длъжен и на свой ред изуми Маринка с непознато име, подкрепено с рецитирана по памет кратка поема. Последва ирландско явно произведение и ако Наташа не бе съобразила да се измъкнат под някакъв благовиден предлог, драконът щеше да запее келтските балади, които бе слушал от майка си. Маринка, която четеше Есенин, Лермонтов, Солоухин, Цветаева и Евтушенко, впоследствие така и не откри никъде и никакъв помен за поразителния бард. След като Наташа и Нуми се оттеглиха, тя отбеляза:

— Този Никита… — и млъкна, опитвайки се да подбере подходящи думи, изразяващи впечатленията й. Нещо във външността, в обаянието на Наташиния приятел силно я смущаваше, нещо се изплъзваше и след дълго и мъчително търсене, тя завърши неопределено: — е невероятно момче. Само че… нима има такива, при това сред заречинските.

Настя не знаеше, пък и с оглед на оскъдната информация, нейните предположения бяха твърде далече от истината.

От снизхождение към Новикова, през следващите дни Наташа преписа няколко балади от тежка книга с дървена обложка и медни закопчалки. Шрифтът бе рунически, ала при съсредоточаване, редовете се преобразуваха в родната азбука и език на четящия. Така, десет хиляди години след гибелта на Атлантида, някои представители на човечеството получиха възможност да се запознаят с един от поетите на легендарния континент.

* * *

При намекващото въздъхване на Наташа Нуми прекъсна разказа за родната си вселена и поясни:

— Отдавна можехме да сме отишли на гости при мама, но ето ти беда: достъпът дотам зависи от взаимното разположение на нашите слънца и луни, нещо подобно на хороскоп. А сега сме тъкмо в периода на отрицателните констелации, когато проходните интервали са редки и кратки. Просто няма да успеем да се върнем тук навреме. Ала скоро ще настъпи микроепохата на свободния проход със съвсем кратки затваряния на Звездните Двери. Знаеш как ми се иска да ти покажа дома си — там е по-чисто от Диска! Ала ето, невъзможно е, по неволя е така…

— Значи ти изобщо не си ходиш у вас? Горкичкият!

— Батко ми има замък на Стената. Там и получаваме писма от мама, когато се случи благоприятно противостоене.

— Нуми, каква е тая Стена, имам предвид… — тя махна с ръка във въздуха.

— Трудно е да се каже. В най-добрия случай във всяка вселена живеят обичайно не повече от дузина разумни раси. Някои Космоси са необитаеми, други такива и ще си останата чак до края си, трети тепърва ще породят своя разум. Има и такива, в които по-добре да не се пъхаш. Но съзнателните видове рядко контактуват в рамките на своето мироздание, преди всичко те се разминават било в пространството, било във времето, а тия принципи за тук и сега едновременност не ги разбирам много. Виж, батко ми, той ще ги обясни. Любима негова тема са. А на Стената, в крайна сметка, се заселват старшите галактически народи… които оцелеят, разбира се. Навярно и те са я построили. Не ми се вярва, че такова чудо може да бъде създадено от безсъзнателна природа, а на Създателя му липсва свободно време… Наташа, спиш ли?

— Не… още… разказвай нататък за своята планета. Тъй интересно е…

— И така… в пясъците с цвят на пепел от рози един път на хиляда години цъфтят…

Веднъж Наташа се заседя при Настя и драконът влетя в стаята й по-рано, възползвайки се от пролетната буря. Когато момичето се върна, той спеше в постелята, завит с крилата си. Наташа тихичко приседна и се вгледа в лицето му. Изведнъж й се прииска да заспи до него, свита на кравайче под топлото му крило и може би да засънува сън, в който тя размахва криле и посреща насрещния вятър с люспеста гръд. По тялото й се разстла някаква сладка премала, чиято плашеща сила и привлекателност Наташа не съумя да разгадае, защото я усещаше за първи път и непреодолимото желание да притисне голата си кожа до горещите люспи я заля като вълна и изтръгна от нея дълбока въздишка. Нуми отвори очи и те дълго се гледаха един в друг. „Летим?“ — попита я той с поглед. Наташа поклати глава. Вихърът в душата й утихнаха и тя усети пробождане ниско в корема си. Новолуние, помисли си, знаейки, че с изострените си рецептори юношата дракон улавя всяка промяна в нейното тяло. Физиологичните проблеми обаче никога не притесняваха Наташа в присъствието на приятеля й. Той не си позволяваше да чете мислите на Наташа, но разбираше нейните емоции. А тя вече можеше да прочете в искрените му очи почти всякое негово разсъждение.

— Няма нужда — усмихна се тя, — нека си поболи. Търпя го вече година и половина. Трябва да свикна.

Той се надигна.

— Лежи си, лежи — спря го тя. — Толкова е хубаво да те гледам, докато спиш… — но лекичко се намръщи и със странно майчински, покровителствен глас продължи: — Здрав ли си? Кожата ти е направо като картон.

— Сменям я — отвърна тихо драконът, потръпвайки едва доловимо от нейното докосване.

— Знаеш ли — рече тя след известно време, развеселена от неразбирането му — ти ме отрупа с всякакви дарове… Преди някак се страхувах — ами ако всичко е сън и ти не съществуваш на белия свят… Не ти ли се е случвало?

Нумихразор кимна.

Наташа подхвана от косите си тъничка като връвчица плитка. Бе видяла такава у красива негърка в Абиджан и сплете и на себе си.

— Отрежи и я вземи — каза тя. — Засега това е всичко, което мога да ти дам. Аз… аз все още не съм повярвала в тебе докрай, разбираш ли? Ще ми дадеш още малко време, нали, миличък?

Очите на дракона сияеха като прожектори, докато той тържествено отрязваше с нокът, остър като японски меч, златната плитчица на Наташа.

10

Приказките са нещо сериозно. Често те са по-сериозни от самия живот. Героите им обикновено намират щастието след върволица сурови изпитания. А щастието — това също е сериозно. И да го запазиш, е по-трудно, отколкото да го получиш.

В реда описвани събития дребните детайли зареждат съдбата като мишеловка — слагат предателското парче сиренце… А после нещо трябва да изиграе ролята на пружина и пускова скоба.

В нашето повествование спусък се оказа дънковото яке с избродирана звездно-ивичеста глава на традиционния партньор на тореадорите и надпис на английски „Чикаго Булс“. И колкото и да е странно, якето не дойде от Америка.

В далечна Япония един млад рибар се мъчеше ту с мотора, ту с радиостанцията на своето корабче, докато Наташа бе на училище и без никакъв интерес слушаше урок по анатомия. Годеницата на японеца отлиташе в Щатите да учи в колеж. Младият човек рискуваше да закъснее за летището, нарушавайки дадената дума. За един потомък на самураите това означаваше, че е време да хване дядовата катана и да измие позора с харакири.

Прелитащият Нуми, чийто начин на мислене бе приблизително в една плоскост със светогледа на самураите, взе корабчето на буксир.

Японецът почтително му предложи за спомен упоменатия дядов меч, изкован някъде през XVІІ век. Но самурайският меч нямаше да се хареса на Наташа. В същото време Нуми бе забелязал веднъж завистливия й поглед към обута в дънки шведка (Наташа никога не искаше подаръци и дори мъмреше дракона, задето непрекъснато й носи сувенири. „Ние обичаме да събираме съкровища“ — свиваше рамене Нуми). И драконът поиска хонконгското производство на „Ливайс“ за своята приятелка. Японецът плъзна дълъг непроницаем поглед към спасителя на своята чест (в пълния си драконов облик Нумихразор бе с триметров ръст) и внимателно изрази съмнение, че якето едва ли ще е по мярка на тацуко-мусуме-сан. Нуми се съгласи, че комай ще и бъде големичко, но навярно това няма да е беда. Очите на рибаря се окръглиха за секунда, сетне се овладя и с почтителен отработен поклон поднесе своя дар.

По-късно на летището, минута преди излитането на грамадния авиолайнер, тесните му очи с любов гледаха тесните очи на годеницата и той прошепна: Аригато, Тацуко-сан!

(Наташа много хареса тази история. Тъй като скоро не планираше екскурзия в Страната на Изгряващото Слънце, тя надписа на английски картичка с благодарност и пожелание бандзай. Когато тя заспа, Нуми се понесе на изток като Ту–144 и незабелязано пъхна в чантата на японски пощальон плика. Ала изписаният набързо адрес гласеше буквално — на село за дядо — и след като огледа картичката, пощальонът се отправи към началника си с молба. Последният също разбираше въпросите на бушидо, даде на пощальона мотоциклет и му подписа безсрочен отпуск — за сметка на пощальона. И въпреки че по онова време в Япония живееха над 100 милиона души, избързвайки напред ще кажем, че късмет действително има. Пощальонът достави картичката на получателя само след три години, в деня на сватбата на щастливия рибар, което преумножи неговата радост и тази на завършилата американски колеж млада съпруга. След това пощальонът се върна на работа. Не получи нито почетна грамота, нито орден, защото на японците за изпълнение на рутинните служебни задължения ордени не им се полагат.)

Но да се върнем в града на Нерка.

Случи се веднага след Първи май. На манифестацията по булевард Октомврийска революция (ирония на съдбата? възможно е) и Ленински площад, не повериха на Наташа да носи копринено-аления флаг на алуминиев прът, тъй като не бе отличничка. Тази съмнителна и обременителна чест се падна на Настя, която тутакси връчи знамето на новия си приятел от една от съюзните републики — приятен младеж, който по мнението на Настя напомняше на Нуми. Учеше в съседното 49-то училище, ходеше смешно сресан и имаше непознали бръснач татарски мустачки — майка му, впрочем, бе родом от Казан. Крачейки с тях към дома след манифестацията, Наташа даде на провидението възможност да освободи пружината — заблуден камион опръска с кал новото й светлосиньо якенце, с което много огорчи момичето. Ала денят беше чудесен и освен това нейният възлюбен дракон бе демонстрирал симпатия към околните. Серьога Кирюхин, под ръка с Ленка от седми „А“, поздрави Наташа и като попита дали приятелят й не си пада по рок (след дълги размисли Сергей си купи магнетофон „Юпитер–202“ и реши да се обзаведе с мотоциклет лятото), доверително й съобщи, че „плямпалото и леке“ Ходков няма да досажда, „защото лично аз ще го предоставя на заречинци“. Към момчета с човешки родители Наташа не бе взискателна поради увеличаващото се равнодушието и тя благодари на Кирюхин, като обеща да донесе качествени стерео записи на Дийп Пърпъл и последния концерт на Ей Си-Ди Си. Сергей и Ленка грейнаха.

В утринта на втори май, спомняйки си за изкаляното синьо яке и лекомислено подминавайки последствията, Наташа облече подаръка на японския рибар. Спусъкът бе натиснат и освободената скоба-убиец полетя към жертвата. Съвсем като ножа на революционното изобретение на доктор Гилотен.

* * *

До този момент никой от учителите не бе обръщал внимание на необичайните обеци на Наташа. Пък и ако не се вгледаш, е трудно да забележиш несъществуващ на Земята цвят. Сега обеците лежаха върху бюрото на директора на 130-то училище, който дуднеше на Наташа:

— Малко ми е разправията с Марина Новикова, а сега и ти! Якета с империалистически емблеми! Скъпоценности на ушите! Не мислиш ли, че нарушаваш училищната ДИСЦИПЛИНА?!

Наташа си помисли, че знае за един, който наистина умее да разговаря с внушителни печатни думи.

— Извикайте тук Лариса Василевна! — изгърмя директорът към секретарката.

— На секундата, Прохор Матвеевич — изписка тя и като мишка се шмугна през вратата. В коридора срещна мотаещ се след звънеца за влизане осмокласник.

— Ходков, повикай химичката при другаря директор! — авторитетно разпореди тя.

— Защо? — последва наглият въпрос. Всички се подиграваха със секретарката — от последния будала до директора.

— Не зная — сви рамене тя. — Пак нещо вашата Балевска е надробила.

Чувайки омразната фамилия, Вовик се сепна, мигом оцени обстановката и на понакуцващ бегом се отправи към 60-ти кабинет. Очите му мрачно святкаха.

* * *

— Какво е това, Лариса Василевна?

Химичката дълго разглежда обеците, поглеждайки стоящата права Наташа. Момичето изглеждаше особено крехко и нещастно.

— Е?

Лариса Василевна вдигна глава.

— Не зная — смутено призна учителката, някога мечтала за научноизследователска кариера.

— Тогава вземете едната и узнайте!

Химичката тръгна и отправи към Наташа пълен със състрадание поглед.

— Консултирайте се с Иван Никанорич! — извика след нея директорът. — Очевидно няма да се справите сама!

Лицето на учителката пламна и тя едва се сдържа да не тресне вратата след себе си.

Директорът забарабани с дебели пръсти по бюрото. Наташа си помисли, че по френските площади в далечната 1792-ра под барабанен бой глави са летели към кошовете и се почувства неизказано печална и самотна.

— Откъде ги взе? Не чувам?

— Подарък са ми — плахо отрони момичето.

— От кого? Говори по-силно!

Подвикването изтръгна от нея уличаващо признание:

— Момче… на бала за Осми март… Танцувахме…

— Кой е той?

Наташа мълком плачеше. Директорът я гледаше гнусливо. Но когато по бузите й не потече спирала, той още повече се намръщи: вносен грим, пфу! Прохор Матвеевич дори не допускаше, че Наташа никога не бе използвала козметика — нито родна, нито вносна. Тя просто си беше красива. И съвсем не бе нужно да си дракон, за да го забележиш. Ала така бе прието — не си ли креслив, не си и красив. И директорът беше от тия представителите на човешкия род, които никак не можеха да проумеят защо хората — от гнилия Запад — дават луди пари за картини и други безполезни глупости.

(И ние не разбираме как красотата може да се оценява в пари, но това е друга работа.)

— Марш в коридора и да не си мръднала оттам! — заповяда директорът.

Сякаш течение помете момичето през прага на кабинета и без да се спира тя побягна към тоалетната — гадеше й се. Да знаеше това, директорът би добавил към обвиненията още едно. Като останалите и то щеше да е абсолютно несправедливо. А в това време Наташа можеше смело да препуска на митичен Еднорог… Но, както ще бъде казано по-нататък, справедливост няма във всички достъпни светове.

На директорската врата плахо се почука.

— Да?… По какъв въпрос, Ходков?

Капанът звучно щракна.

* * *

След двайсет минути бе свикан учителски съвет. Учениците бяха поверени на комсомолските секретари и отрядните ръководители, а към малките тръгнаха с книжки „Руски народни приказки“ отговорници от горните класове. На влизане в учителската стая, съседна на директорския кабинет, преподавателите поглеждаха облегнатата на стената Наташа. Момичето изучаваше върховете на пантофките си.

* * *

— Иван Никанорич, какво е това вещество?

— Хм… Ларисоч… а Василевна се опита да ме убеди, че е безобидна разновидност на някакъв фелдшпат…

Химичката прехапа долна устна.

— А вашето мнение?

— Това е непознат за науката метал. Шлифован е като скъпоценен камък. Или много рядък минерал. Фина работа.

Възцари се мълчание.

— Такааа… — рече директорът. — Минижупи. Мазила по муцуните. А сега и екзотични дрънкулки! Мирише на престъпност, другари! Не ученички, а направо уличници от бардака!

— Прохор Матвеевич — извиси глас Костолевски-Делон. — Вие, разбира се, сте прав, така е, нарушение, но още от пелени жените не вярват нито на огледалото, нито на нас, мъжете, че са красиви и без всичките там…

Опитът катастрофата да бъде избегната с шега се провали. С трясък.

— Да бях на ваше място, драги ми Николай Сергеевич — рязко каза директорът, — щях да съм по-нисък от тревата и по-тих от кладенчова вода! Вас, драги, ви заплашва порицание заради фамилиарничене и прочее волности с непълнолетните!

Биологът, бивш шампион по самбо от три поредни студентски спартакиади, присви очи. Но си замълча. Той можеше да спаси Балевска точно толкова, колкото можеше да го направи и Настя Диденко. Учителката по руски и литература лежеше в болница след инфаркт. Тя удивително бързо се възстановяваше…

(вследствие на нощното посещение на златокосо момиче с невиждани цветя в ръцете и придружено от кошмарно-красиво същество със същото това момиче в лапите си. До края на живота си Елизавета Илинична бе убедена, че е сънувала горката Наташа Балевска; а по-късно тя напусна 130-то училище с грандиозен скандал точно в края на учебната година. След няколко месеца зачислиха мъжа й в Групата на съветските войски в Източна Германия и тя замина, отнасяйки своята горест в чуждата земя на град Магдебург),

… но, разбира се, не бе в течение на случващото се. По-късно тя много съжалява за това.

Директорът размишляваше над обеците. Внезапно прежълтя и се вкопчи във възела на вратовръзката, сякаш го душеше като пъстър питон.

— Завод номер шестстотин и шест!… — сподавено се изтръгна от него и с цяло тяло той запълзя като зашеметена амеба надалеч от мъничките украшения.

За причината на неочаквания трик пръв се досети физикът и благодарение на това че седеше достатъчно близо, не позволи паниката да избухне като пожар в барутен погреб. Не по-малко уплашен обаче, той протегна ръка към обеците и погледна часовника си.

— Никаква радиация — обяви гръмко.

— Вие… гарантирате ли! — избръщолеви директорът.

Физикът сви рамене.

— В кабинета ми има приличен модел на гайгер-мюлеров брояч. Гарантирам ви, че ще регистрира опасно излъчване. Но щом електронният часовник функционира…

Директорът конвулсивно махна с ръка.

Отправяйки се в тежък тръс за прибора, физикът се огледа за Наташа и неопределено въздъхна.

В учителската стая колегите ужасено се взираха в обеците, пролазваха по-надалеч от тях и се криеха зад гърбовете си. Никой не смееше да се надигне, сякаш бижутата бяха адска машина, акустична мина, способна да ги запрати в чистилището и при най-малка проява на страх. Във въздуха витаеше концентрирана истерия.

Броячът мълчеше.

Дозиметърът на преподавателя по военно — също.

Всички въздъхнаха облекчено.

Директорът се покашля.

— Иван Никанорич, сигурен ли сте, че това е… неизвестно на науката вещество?

— При обичайни условия нищо не може да има относително тегло 32 грама на кубически сантиметър. Най-плътният елемент, осмий, тежи 22 и шест десети.

— И вие какво мислите по този повод?

— Мисля, че това е невъзможно.

Мълчанието бе оглушително.

— Лидия, Балевска да се яви! — нареди Прохор Матвеевич с фатмашки тон на секретарката си.

Наташа влезе. Много бавно вдигна глава и остана така, гледайки с невиждащи очи дългата маса, покрита със зелено сукно и шпалира от обърнати към нея лица.

Директорът се приближи и протегна тлъста длан към Наташиното лице с намерение да я хване за брадичката. И внезапно отдръпна ръка като опарен.

Някои решиха, че Балевска е ухапала директора и осъдително зашушукаха. Неколцина от седящите по-близо обаче, като например Лариса Василевна и Николай Сергеевич, запечатаха в паметта си топазените очи на Наташа. Те щяха да им се присънват още дълги години, когато в залисията на ежедневието почти забравеха за държавата СССР.

Директорът като зашеметен отиде в другия край на масата и с размах се друсна обратно на мястото си, стараейки се да възвърне предишната си самоувереност. Ала същата отсъстваше, дори на закачалката не висеше до есенното му палто.

— Откъде ги взе тези?

Наташа машинално се съсредоточи върху обеците.

Подарък са ми, помисли тя.

— От какво са направени?

Октарон, метал, от който извличат сурова магия. Особено богати залежи има в района на Централните Планини, където живеят Боговете на Диска.

— Кой ти ги даде?

Човекодраконът Нумихразор Ернашар от клана на Двукрилите. Той може да се изкъпе в короната на нашето слънце и е добър, както никой друг в тоя калпав жесток свят. Цели сто години черупката на змейското яйце се е гряла в розови пясъци под пурпурни небеса, преди да се разпука и да го пусне на воля. Баща му е загинал в честен бой от ръката на Рицаря на Кръглата маса — сър Ланселот, а майка му е връстница на Свети Августин. Сега Нумихразор е на седемнайсет години в човешко време. Навярно се е позабавил на своята планета, където през деня сияят три виолетови слънца, а нощем в небесата се надбягват седем изумрудени луни, и освен това, не се боя от вас, защото го обичам повече от жалкия си живот.

— Ти ще благоволиш ли да ни отговориш на нещо?

— Наташа — поде меко химичката, — аз… ние (биологът и учителката по музика кимнаха, физикът и неколцина преподаватели трепнаха) сме сигурни, че има напълно нормално и съвсем не страшно обяснение…

Наташа премести прозрачен поглед към Лариса Василевна.

Не ме оправдавайте. Не си навреждайте. Имам си дракон, който ще ме защити от всички — от КГБ, ЦРУ, от лъжите и самотата. А вие никого си нямате. Благодаря ви, но помислете за себе си. За мен има кой да се грижи.

И те някак си я разбраха. Някак смътно се досетиха, че нещата са стигнали твърде далеч и е най-добре да замълчат. В този отделно взет случай. И да запазят силите си за други.

* * *

През голямото междучасие изкараха Наташа пред строя. Тя с учудване забеляза, че по средата на карето — перспективен начин за строяване на пехотата да противодейства на кавалерията в един определен исторически момент — стоят само директорът и неговият заместник. Не се извисяваше машина за обезглавяване, нямаше дори бесилка.

— Другари — започна тежко Прохор Матвеевич, — в нашето училище имаме извънредно произшествие…

До Наташа достигаха само откъслечни фрази:

— „… свързала се е с банда… престъпник каратист от 17-то училище, знаем какви са събрани там… почти доказана кражба на ценни предмети… международното положение… нашият град, ковящ мира по целия свят… империалистически символи… имаме и други нарушители на УЧИЛИЩНАТА ДИСЦИПЛИНА… добре да си помислят…“

От седми клас и нагоре училището мълчеше. Възрастните зяпаха отнесено белите тухлени стени. Учениците се споглеждаха. За повечето от тях понятията „издевателство“ и „унижение“ все още не се свързваха с образа на учителите, възрастните, наставниците и примерите за подражание, но все пак… Настя бледнееше. Пашка се мръщеше. Маринка стискаше зъби. Лена Ваксберг криеше с длан устни. Сергей спогледа Бесшабашни и насочи очи към неестествено равнодушното лице на Вовик Ходков, двете момчета си размениха сурово кимване.

— А сега, Балевска, марш оттук! Да не си стъпила обратно без родителите си! — завърши директорът.

Наташа стоя още минута, после бавно тръгна през отдръпващия се строй.

— Всички по класните стаи! — изрева заместникът, забелязал, че неколцина учащи опитват да се измъкнат след Наташа. — Ковтун! Новикова, Диденко… и останалите, хайде в час! Няма нужда от демонстрации.

11

Наташа се гърчеше като прилепена към оголен проводник. Тресеше се като ръцете на алкохолик преди „едно за изтрезняване“. Трепереше като есенен лист под яростните пориви на вятъра. Сълзите й се ронеха върху рамото на юношата-дракон и се стичаха върху гърдите му, изпарявайки се от горещината на люспестото му тяло. А той ласкаво я галеше по косата и я целуваше по слепоочието, където в такт с риданията, пулсираше синя веничка.

Наташа му бе благодарна. За разбиращата нежност. За силата и добротата. За това, че не беснееше, а бързо се овладя и заключи гнева си с тежък катинар, и не предложи да остави за седем секунди на мястото на 130-то училище кратер с локви от разтапящи се тухли на дъното. Заради това, че съществуваше въпреки гнусните лъжи, че приказките са измислица. За това, че я обичаше. Като човек. И като дракон.

— Олеле, какво ще стане сега… — хлипаше момичето — ще подадат сигнал където трябва… Ще дойдат, ще те оковат, ще те овържат и ще те откарат на ужасните си полигони… Не, не, мълчи! — заклати глава Наташа. — Ти не ги познаваш! Те всичко могат, миличък…

— Не бой се, миличка, взел съм мерки — продължаваше да я успокоява и целува по челото Нуми. — Разпадът на енергия в октаронита е ускорен под действието на заличаващо заклинание. Не бих ти подарил необработена магия. Скоро всички ще бъдат изиграни и…

— Те ми взеха твоя подарък! — плачеше Наташа.

— Ще ти донеса цяла огърлица.

— Олеле, недей! — тя отметна глава и го погледна почти обезумяла. — Знаеш ли какво? Трябва незабавно да съберем всичките си неща и да ги отнесеш надалеч, където нито едно ченгеджийско псе да не ги намери. Още сега!

— Може… да взема и тебе, Наташа?

Никога досега не бе искала толкова много да го целуне. По устните. Като възрастните. Даже не и като в романите или филмите, а по-истински от тях. Едва се сдържа. Нима първата истински любовна целувка трябва да се случи така — под напора на враждебните вихри? Или все пак трябва да се разрази подобно внезапна буря?

— Не. Не повече… Казвала съм ти, скъпо мое глупаче, не ми трябват съкровища, освен теб.

Нуми притегли момичето към себе си. Стояха прегърнати като двойка оцелели воини сред зловещо бойно поле, над което се носят стенанията на Желя и Карна, където с крясъци долитат лешояди и кацат върху промушени стрели, мечове и счупени дървени копия.

— Време е — момичето внезапно се отдръпна от дракона.

И чевръсто се заеха да трупат върху балната рокля раковини, гривни, изсушени цветя от далечни земи и светове… Котето Бонапарт (вече млад котарак) по навик опита да се заиграе и макар че никой не го спря, липсата на внимание подсказа на веселия пакостник, че нещо е недобре. Мърдайки ушички, той се оттегли към месинговите педали на пианото и се зае да наблюдава действията на Наташа и Нуми, забавно въртейки пухкавата си глава.

А те бързаха. Върху премяната на баронеса от Ахатовата Империя се сипеха шепи перли, скъпоценни камъни, украшения, купчини дървени, костени и бог знае още от какво скулптурки, някои от които абстрактни като своите създатели. Наташа въздъхна над буквара с драконически руни и оживяващи картинки. Към бохчата полетя и гадателното кълбо с изгледи от Диска…

— Помниш ли, сменях си кожата? — внезапно попита Нуми, спирайки събирането.

— Д-да… — спря и Наташа.

— Ето какво. Време е да ти кажа… Дадох старата кожа на най-добрия шивач в Хематитовия Сектор на Стената… за твоята сватбена рокля с магични шевици. Разбираш ли, никога вече няма да имам толкова ярка кожа. Тъй че…

— Твоята кожа?!

— Ами да. Вярно, не е съвсем традиционно, но в историята има и прецеденти. Освен това, сигурен съм, на теб много ще ти отива. В такава рокля няма да се разболееш ни от чума, ни от страх, тя раните затваря и помага да се лекуваш. С нея в жегата е прохладно, в студа — топло. Непробиваема е за повечето видове ваши, а и наши оръжия. При следващото мое линеене може да ти направим костюм за езда… Не ти ли харесва?

— Не, не, какво говориш… — сълзите на Наташа изсъхнаха, ала тя някак не успяваше да осмисли цялата дръзка необичайност на идеята му. — Сватбена рокля?

— Технологията на изработка е доста продължителна.

Най-сетне момичето се усмихна и на Нуми му олекна на сърцето. Миг след това те вече тихо се смееха — звънко и слънчево.

Позвъняване на вратата разсече смеха им.

Звучеше като настойчиво и кратко разпореждане.

Кратко, като думата „арест“!

Момичето и драконът се спогледаха с детински уплах и после се засуетиха. Нуми стегна възела на вързопа. Наташа му подхвърли злощастното яке на младия рибар от Япония.

Позвъняването се повтори. Заплашително.

Бонапарт изви гръб, козината му настръхна и котарачето храбро опита да изсъска.

— Върви! — със сила Наташа избута приятеля си на балкона. Почти случайно лицата им се докоснаха, но… в бързината не се получи както трябва. По-скоро въобще не се получи. И може би — за добро. В противен случай хората от онези органи, които бдят над великата и могъща страна на Съветите, щяха да ги заварят слети в целувка… и това можеше да свърши зле за въоръжените оперативни сътрудници.

Нуми литна в нощта.

(След него, неясно и тревожно в тъмнината, насочиха пистолет, който остана ням. По-късно 9- милиметровият Макаров с номер 96281[1] бе разглобяван, почистван, смазван, зареждан… Не стреляше. При празен пълнител щракаше изправно. Но заредяха ли го с патрони, ударникът не докосваше капсула на гилзата. За съжаление, няма достоверни сведения за съдбата на инатливо-миролюбивото оръжие).

Наташа се затича да отвори.

Вратата се раззина и без помощта й. Мъже с цивилни дрехи нахлуха в коридора, а един дръпна настрани момичето с грачещо: „Не мърдай“.

Сътрудниците се пръснаха по жилището. Двете стаи и кухнята веднага им станаха тесни. Бонапарт изврещя обидено, Наташа подскокна. Оперативните лица не обърнаха внимание на фучащия под табуретката котарак. Някой надникна през балкона, тихо питайки нещо в тъмнината. Отдолу се понесе нестройно, несигурно и смутено „Не“.

Сътрудникът се върна и размени красноречив поглед с главния. После главният запита Наташа:

— Къде духна?

— Извинете, не ви разбрах?

Тонът й принуди главния да направи против волята си пауза, не внушителна, а стъписана пауза.

— Къде са родителите ти? — сети се да започне по друг начин сътрудникът.

— Мама е при сестра си, пастрокът ми — за риба.

— Защо не отваряше?

— Не чувам добре.

Главният дълго гледа момичето с очи като цеви, но се отказа да я шамароса, опасявайки се, че неволно ще я размаже като комар. Хилавата глупачка явно не разбираше с кого си има работа.

Тези, с които Наташа си имаше работа в настоящия момент, също не си даваха подобна сметка. Иначе биха прекарали остатъка от живота си облечени не в трикотаж, а в азбест, и да носят не вратовръзки, а пожарогасители. Но те не разбраха. На един дори хрумна, в хладната му глава[2] на чекист, че не само у дома, но и в главата на светлокосата слаботелесна няма никой, горещото му сърце[3] го подтикна да се усмихне на собствената си шега, а чистите му ръце[4] останаха в джобовете на сакото, играейки си с боксове.

— Приготви се — каза главният и едва-едва се извърна. — Претърсвайте съвестно. Да вървим, Балевска.

* * *

Привечер на четвърти май Наташа се върна. Майката се опита да вика, да възпитава, но скоро вдигна ръце. Пастрокът панически се отдръпна от доведената си дъщеря. Момичето се затвори в стаята си. Бонапарт я поздрави с гръмко мъркане.

— И ти си изпати, а коте? — пожали го тя и му даде да хапне сушена риба и кефир. Гледайки го вглъбено, тя докосна клавишите и се присви от ужасните стонове на инструмента.

Пианото се оказа разстроено.

Наташа излезе на балкона и се настани на стария диван, който също носеше следи от претърсване. Така седя до полунощ и се събуди трепереща. Ала напразно изнесе одеяло и се сгуши на бодливите пружини, гушкайки своя преял питомец. Заспа едва на разсъмване. Тази нощ Нуми не се появи.

Драконът не дойде и на следващата вечер.

[1] Това, разбира се, е псевдоним. Тук му е време да кажем, че и имената на почти всички герои в нашата приказка са измислени, за да предпазим от беди тези, които помагаха на Наташа и Нуми. Пък и едва ли тази история си струва да се издава — няма смисъл. Ами ако някой я прочете, разпознае себе си… и не се засрами? (Б.а.). ↑

[2] „Студена глава, горещо сърце, чисти ръце“ — известната фраза на Феликс Дзержински за това какъв трябва да бъде сътрудникът на ЧК (болшевишката Държавна Сигурност). (Б.а). ↑

[3] „Студена глава, горещо сърце, чисти ръце“ — известната фраза на Феликс Дзержински за това какъв трябва да бъде сътрудникът на ЧК (болшевишката Държавна Сигурност). (Б.а). ↑

[4] „Студена глава, горещо сърце, чисти ръце“ — известната фраза на Феликс Дзержински за това какъв трябва да бъде сътрудникът на ЧК (болшевишката Държавна Сигурност). (Б.а). ↑

12

Настя гледаше с луди очи своята приятелка.

Гаджето й от 49-то училище, момче с девалвиралото име Тимур, наблюдаваше как Пашка Ковтун хвърля малки камъчета от стръмния сипей в Нерка: пльок… пльок… пльок…

До касетофона „Весна“, който примерно преди час изхриптя с гласа на Висоцки остатъците от калпавите батерии и сега бе изключен, лежеше по корем Серьога Кирюхин и подпираше къдравата си несресана глава. Леночка Ваксберг премигваше често-често и не можеше да откъсне маслинените си очи от излъчващите сякаш собствена светлина коси на Наташа. Маринка седеше по турски на тревата, потъркваше чело с длан и пушеше „Ява“, без изобщо да се притеснява, че Санка Бесшабашни безпроблемно може да надникне под полата й. Но в този момент на младежа изобщо не му беше до загорелите крака на Маринка, той лежеше по гръб и пронизваше бездънното небе с неподвижен поглед.

Всички слушаха, машинално отпъждайки мушиците, които всяка пролет нападаха след разлива крайречните райони на града. Слушаха и вече не я прекъсваха. В някакъв момент забелязаха, че ятата мушици заобикалят с цял метър Наташа и нито едно насекомо не смее да пропълзи по бялата й бродирана блузка. В същото време от момичето не се носеше миризма нито на противокомарния одеколон „Тайга“, нито на някакъв друг репелент. Наташа говореше. Беше изпитът, с хлътнали големи очи, устните й потреперваха, докато разказваше. Ръцете й безсилно лежаха като парцалени върху острите колене, покрити от широка дълга пола на жълти и кафяви карета.

— … Това е всичко. Вече цяла седмица не е долитал. Пък и блока ни се наблюдава — безцветно завърши Наташа.

Чуваше се как бият сърцата им.

— Само да ви хрумне да се раздрънкате за това — добави с глас на безразлична сянка през пресъхнали устни. — Иначе и вас ще почнат да ви привикват където трябва. Мълчете си, все едно нищо не знаете.

— Не можеш да си сигурна, че той е зле! — кипнало рече Настя. — Нямаш право, Наталия, да мислиш най-лошото. Нали времето там, ти сама обясни, тече някак различно и иначе, и… неравномерно понякога, правилно ли разбрах? Чуваш ли, Наташка? Не смей жив да го погребваш!

— Предчувствие — само с устни отвърна Наташа.

И те отново замълчаха. Пльок… пльок…

— Ах, да го спипам Ходков, педала! — внезапно изсъска Санка, без да се откъсва от съзерцанието на високата синева.

— Не трябва! — с такова отвращение възрази Наташа, че Бесшабашни отметна глава като след шамар. — Обещай ми!

Санка се обърна по корем и смаяно я погледна.

— Правилно! — подкрепящо се намеси Ленка, преглъщайки коравите буци съчувствие. — Нека сам се обеси, Юда!…

— Разбира се, че няма да дрънкаме — надигна се Сергей. — Камо ли на кагебейците. Сигурация ще ни изпратят в Курганино…

— Тя не си измисля нищо! — процеди през зъби Настя.

Сергей обърна лице към нея.

Пльок… пльок…

Кирюхин започна да изброява на пръсти:

— Полет в космоса върху дракон. Земя върху гърба на костенурка. Чуваема звездна радиация. Смърт, спасяваща котенца…

Той тръсна рус перчем.

— На всяка дума вярвам! — рече тежко той. Настя сведе очи.

— Обещай ми! — настойчиво повтори Наташа. — Вие сте единствените ми приятели. Не мога, не искам и няма да ви виждам такива, каквито са всички останали.

Нерка се плискаше в коренищата и шумолеше в камъша, сякаш спотаени там русалки се прислушваха. Младите дъбове шептяха в горичката. Приятелите гледаха Санка.

— Обещавам — каза той след дълго мълчание. — Нека сам се обеси отрепката.

(Е, Вовик не се обеси. През 1988-ма той ще яхне късмета и ще направи партийна кариера, а към 93-та вече ще е голям началник, и някой, много мършав, с безстрастието на подводна скала, ще поглежда пясъчния му часовник и с глас като камбана ще боботи нещо за справедливост.)

(Санка ще загине в Афганистан много преди това.

Мумифицираното му в пустинята тяло ще носи на шията следа от наточено острие, ала не от сатъра на брадат муджахидин. Смърт ще удостои боеца с честта на синкавата стомана. После ще почака мълком, докато Санкината душа се изправи, първо погледне своя труп и после види слезлия от чудовищния комбайн скелет в намаслен работен комбинезон, грижливо да изтрива с парцал стария си меч. Сетне Смърт ще се качи обратно и ще потупа по широката седалка. Санка ще преглътне по навик, но няма да помръдне от мястото си. „Умрял съм“. ДА. И ТОВА Е ЗАВИНАГИ. ЩЕ ТРЪГВАМЕ ЛИ?… И, не красиво усмихнат, младшият сержант от N-ската мотострелкова дивизия Александър Бесшабашни ще позволи на каталясалия от жътвата комбайнер да го отведе… накъде? Кой знае…)

(Павел ще се премести в Москва. След работа ще седи пред блока и ще блъска домино със загрубелите си от волана на товарното такси ръце, поглеждайки Останкинската кула над ламаринените покриви на къщите. И често ще отваря училищния албум, в който снимката на Наташа Балевска липсва.)

(Ще избяга от воинската си част Тимур Новодворов, спасявайки се от безпределните издевателства на старите войници. Гедерманските граничари ще прострелят ръката му, но той ще успее да рухне в краката на западногерманския полицай с думите: „Нихт шисе, бите! Их бин русиш… как беше… дезертир, дявол да ме вземе…“.

След няколко години, установен в Британска Колумбия, той ще се вглежда в монитора на скъпия си компютър, който ще му показва сканирани снимки с лицата на смеещите се Наташа и Настя. В другата половина на екрана ще се мяркат виртуални копия на старинни гравюри и ренесансови картини — всички с дракони.)

(През 1995 Елена Ваксберг ще бъде разкъсана при взривяването на терорист-самоубиец. Тя ще остави сирачета две момиченца, а мъжът й, капитан от Израелската армия, ще изпрати децата в Нова Зеландия. Патоанатомите, ровещи в останките на Ленин, ще открият в основата на черепа необясними следи от нещо остро, във всеки случай не и от осколки. Този факт няма да бъде отбелязан в протокола от аутопсията.)

(Сергей ще остане в родния си град и без подмазване и блюдолизничество ще стане началник на един от цеховете в секретния завод. В един определен момент той ще посрещне в производствените корпуси американци и други военни специалисти от натовските държави. И веднъж, повел чуждестранните си колеги на нощен риболов, ще се озове на същото онова място на стръмния бряг на Нерка и ще прикрие лице с отдавна не всяваща страх в неговия район на града ръка. Сергей Иванович ще махне длан от очите си, едва когато неканените сълзи изсъхнат, а двайсет минути по-късно ще започне да приглася на пияните англичани в техните задморски песнички.)

(Маринка и Настя ще са най-своенравни. Те ще завършат университет в Северната столица, живеейки в една стая на общежитието и делейки всичко — от белите нощи, копейките и сандвичите до бельото и любовниците. После ще се върнат у дома. Настя ще постъпи в органите на МВР, но след пет години, доказала, че баба й е литовка, ще се прехвърли в Прибалтика и усърдно ще започне да учи езика, за да получи работа в местната Детска педагогическа стая, търсейки поне с капка повече съвършенство в този несъвършен свят.

Маринка ще стане учителка по биология и ще се мести от училище в училище, било заради непримиримия си нрав, било ли помнейки стотици Наташи, които не са имали персонални огнедишащи покровители. Честичко ще ходи на гости на едно семейство. Заедно с пусналия дебело коремче Николай Сергеевич и рано побелялата Лариса Василевна, вечерите ще пият горещ чай, замислено разглеждайки ледените дантели по кухненските прозорци, докато радиото върху хладилника ще лъже за Кавказката война.)

(Може да се добави, че Наташината учителка по музика и пеене тихичко ще остарява на n-ски булевард в град Екатеринбург, продължавайки да преподава на дечицата азбуката на прекрасното. Един ден Смърт ще дойде при нея и грижливо ще вземе изпуснатата от безчувствените ръце цигулка с думите: МОЖЕ ДА Я ВЗЕМЕТЕ СЪС СЕБЕ СИ — ИНСТРУМЕНТИТЕ СЪЩО ИМАТ ДУША.)

— Ами нали и аз, кучета ме яли, видях в него нещо не от този свят — изтърси Маринка, отнесено загледана в разхвърляните край магнетофона синьо-бели касети МК–60–2 и изкриви устни в конвулсивна цинична усмивка. — И после сънувах, че ти, Наташа, плуваш в чисто-пречисто езеро. Плуваш и се кискаш — сякаш не си с всичкия си. Стели се мъгла. Лепкава такава, гадна, като на гробище. И твоят василиск стои на брега, и той се смее. А тишината! Само този смях като от гъдел пищи и стърже по нервите ми… Трябваше да те предупредя, когато ми донесе стиховете — и тя се протегна да погали ръката на Наташа, преглъщайки горчивата от тютюна слюнка.

— Може ли… някак да го повикаме, тоя дракон? — измърмори Пашка.

Сергей свъси чело и замига ведно с него.

— Радиовълни?

— Да се помолим? — предложи атеистката Настя. — Да се хванем за ръце и с все сила да го викаме мислено. Глупаво е… Но пак по-добре от радиовълните ти.

— А ще изкрещим ли до друга Вселена? — усъмни се Тимур, ровейки в паметта си за прочетен в научнофантастичните романи начин за ментално общуване с инопланетяни.

Наташа клатеше глава. Всички отново се умълчаха.

— Мисля, ще е по-добре да почакаме твоят Финист да долети — каза Маринка. Наташа трепна и с въпросителна молба впи очи в строго-печалното лице на Новикова, която ласкаво продължи: — Той не е глупак, ясният ти сокол няма сам да се набута в капана. Ще почака, докато всичко стихне и ще се появи.

Мярнала се усмивка увехна върху устните на Наташа.

Сергей шумно въздъхна, Ленка се извърна, скривайки лице в коленете.

Санка предложи кутия БТ. Цигарите тръгнаха по кръга. Наташа се поколеба и отказа. Маринка посочи своите. Настя запали с апетит, Ленка помоли Сергей за няколко дръпвания. Тимур и Паша не пушеха.

Пльок… пльок… пльок…

— Кой дявол ги довлече пък тия… — с досада се обади гаджето на Настя.

Към младежката групичка вървяха двама мъже с гумени ботуши, кофа и въдици.

— Рибари — изплю се Маринка.

— А може и да не са рибари… — със странен глас промълви Настя.

Пльок.

— Айде, хора, да се омитаме оттука — предложи Санка, докато с присвити очи се взираше в мъжете, чиито лица все още бяха далеч. — Само не хуквайте като опарени… да не си викаме белята… и се дръжте, ако стане нещо.

* * *

В следващите няколко дни почти всички участници в сбирката бяха привиквани в директорския кабинет, където седеше уравновесен младолик мъж, с нещо напомнящ на костюмиран доберман. Директорът на 130-то се подмилкваше пред него, ходеше на пръсти и раздаваше на петокласниците по един зад врата, което обичайно му се случваше един-два пъти в месеца, пък и шляпванията не бяха от силните. Ченгето така и нищо съществено ново не добави в сивата папка, която мъкнеше в дипломатическото си куфарче. Затова пък Санка си спечели удар в слънчевия сплит, но намери сили да му се ухили накриво. Заради което пък Сергей не успя да изкара сътрудника извън нерви и остана разочарован. Той накара Ленка — баща й беше много важен инженер и някои нарушения можеха да минат по-леко за нея — да си сложи огромни обеци, а самият Санка се яви в училище с изтъркани дънки, на които върху задника беше изписано с химикалка:

HARD☠ROCK

Никой не се поддаде на провокацията. Само физикът отбеляза отнесено: „Само гледай къде сядаш, Кирюхин.“

Тази седмица и последвалите я дни преминаха за Наташа като в бълнуване. Отговаряше не на място, в часовете седеше вглъбена в себе си. И непременно щеше да се разболее, ако не бе общувала с дракон тъй дълго. Ала не само здравето й се държеше като Брестската крепост. Докато пресичаше улицата например, Наташа някак заставяше шофьорите да спират — и никой не ругаеше, никой не изскачаше да прави скандал, а само вцепенено проследяваха с поглед нейната почти прозрачна фигурка.

„Днес видях русалка“ — сподели с жена си един от тия шофьори.

„В Нерка?“

„Не бе… На кръстовището на Рокосовски и Трактористите.“

„Ти пиян ли си или смахнат?!“

„Майната ти… Глупачка.“[1]

Бабичките около църквата се кръстеха и въздишаха жалостиво, а свещеникът дори се обърна след Наташа, безсилен да разтълкува нахлулата в него буря от чувства. И той замислено включи печалната непозната в сдъвкана напевно фраза по време на вечерната служба, дивейки се на собственото си решение.

Въпреки всичко Наташа гаснеше. Невъзможно бе да не се забележи. Сякаш вятърът я люлееше като пламък на догаряща свещ. Вкъщи момичето падаше в оловен сън и се събуждаше изморена. Само надвечер живваше, но отново клюмваше след полунощ, а в сърцето й пееше Алконост.

Служителите на тези-които-трябва я разпитваха. И с камшика на думите — дори да се вдигнеше ръката на някой мерзавец, кехлибареният отблясък го запращаше обратно на твърдия стол — и с въображаемия морков. Специално обучен следовател се опита да я очарова. Ходеше наперено и блестеше с прелъстителни усмивки, беше вежлив, лукаво се оглеждаше и предлагаше вносни дамски цигари — с две думи бе съвършен, повече от убедителен, умел и находчив.

Наташа го виждаше прозрачен като на рентген и тлъстият слой фалш я изпълваше с презрение.

Виж го ти добрия му юнак, довтасал да освободи девицата от Чудовището, помисли си тя и се разсмя посред мазната му дълбоко проникновената тирада.

Докара го истерия.

Колегите отведоха следователя-красавец и тънък познавач на женската и девическа душа, докато същият се мяташе из служебната стая като бесен павиан, ръсейки слюнка и смайващи псувни. В отговор Наташа се смееше още по-силно, а сътрудникът не успяваше да се приближи на разстояние, удобно за шамарите, с които бе готов да й избие зъбите. По-късно на обаятелния следовател му изчетоха цял конезавод конско, няколко вагона служебни наказания и цял танкер другарска критика, чиито общ товар го прати за няколко месеца на лечение в Курганино — вярно, в специално отделение, където с пациентите се държаха по човешки.

От упоритото момиченце бързичко се отказаха и опитните сътрудници. Наташа не позволи да я баламосват, при все че и сама не разбираше как успява да устои.

Дори най-върлите се принудиха да признаят, че момичето със сенки от недоспиване под очите се изхитря да храни цялата служба със зелен хайвер. Това имаше и своята друга страна — явно бе, че малката мръсница крие нещо, но…

Единственият резултат от обиска беше иззетото странно цвете, което възпроизвеждаше музика не по-зле от магнетофон „Сони“. Но контейнерът със запечатания феномен предостави на лабораторията само четири грама пепел, от които никой не можа да извлече не само нещо като валс или ритъм буги-буги, но дори и „мила моя мамо“.

„Не знам фамилия. Каза, че е от седемнайсето. Карате? Не знам, не е казвал. Виждахме се рядко, той идваше. Подаръци? Няма никакви други подаръци, вие нали търсихте.“ — това бе всичко, до което се добраха.

Страхувайки се от началството, ролята на Наташа в разследвания случай бе спешно омаловажена, потулена и заличена. А после се заеха с трупане на полезна информация. Преобърнаха 17-то училище. И седмо. И двайсет и седмо. Четиридесет и седмо отдавна бе съборено, за да освободи място за ново строителство, сто и седемнайсето така и не бе построено, а №127 беше образцово и за децата на партийните велможи. Трийсет и седмо беше интернат и подлежеше на постоянен надзор, но провериха и него. Наслуки казаното от Нуми „седемнайсет“ предизвика суматоха не само в Заречински, но и в прилежащите му райони. Ровейки из учебните заведения, органите мимоходом попадаха на скандални случаи, свързани с милицейските участъци, които просто нямат място в нашата история. Ала „Никита“, чийто фоторобот лишаваше от сън оперативните работници, не бе открит нито в Техникумите, нито в институтите, не го откриха дори в съседните градчета и селца. Разбира се, бяха задържани петдесетина момчета и юноши. На очните ставки Наташа упорито гледаше в пода. Трябваше да се задоволят с Владимир Ходков и неговата банда, която люто го намрази заради всичко това.

А междувременно, въпреки оскъдните сведения, тези-които-трябва твърдо подозираха нередност.

„Дявол да ги вземе, като някакви Майстор и Маргарита са!“ — не се сдържа един чекист, мръсно и здраво ругаейки. Друг го посъветва по-добре да си трае и да работи.

„Да й шибнеш два шамара на сополанката, да й покрещиш един час и всичко ще си каже“ — добави безплатно вторият сътрудник. Първият кисело замълча.

Но колкото и да разработваха делото, колкото и закани и обещания да сипеха сериозните другари, засега бе документирано следното: относителното тегло на материала, от който бяха направени обеците на Наташа, в двайсет и един, нула пет часа на втори май беше 24.9 — по-високо от това на осмий. На трети и четвърти май плътността на загадъчното вещество плавно се спусна по редичката платина-злато-уран-живак, като просто се гавреше с лаборантите, отначало се разтопи при температура 90 градуса по Целзий, а се втвърди при трийсет и седем. Сетне коварният материал изобщо не пожела да се топи, докато инсталацията не отчете пределни за апарата стойности от 9700 градуса и, след като се умири, вироглавото вещество се закова на температура на топене от 8000 градуса. Учените откачаха от неговите свойства, ала ние, Читателю, вече се досещаме — това бе просто ефектът от заклинанието на Нуми. И ако обечките продължаваха да учудват, то се дължеше на факта, че младият дракон мъничко беше попрекалил. На всеки се случва.

На пети май апаратурата и анализите разпознаха в непознатия материал най-обикновено олово. Само че прекалено твърдо. Но, както се и очакваше, то стана по-меко на шести май сутринта.

В отговор на запитванията до Москва, Киев и още едно място, където трябва, между западната съветска граница до Камчатка, по-нататъшните изследвания бяха строго засекретени. Малко преди това се изясни, че в нито един от заводите в града не се произвежда и не се използва под никаква форма подобно вещество с променливи свойства. Разпитаха и родителите на Наташа. Освен факта, че понякога момичето доста силно говори на сън и че нощем не ходи до тоалетната, нищо друго не падна в мрежата. Ах, да — момичето напълно е престанало да боледува. Нечие предложение Наташа да бъде изследвана от гинеколог, психиатър и хипнотизатор, необичайно и незабелязано потъна в дискусиите между разработваните версии. Така, в тормозене и буксуване в блатото на догадки и хипотези, органите не предприеха нищо. Извън сферата на техните компетенции, още дълги години от подземията на Научноизследователския институт — същия, който се намираше между Калининград и Новосахалинск — извозваха с партийни автобуси очилати научни работници към санаториуми с тапицирани стени и огромни запаси от торазин и хексанал.

И така местното подразделение на Държавна сигурност дочака датата тринайсети май. А към три часа през нощта на следващия четиринайсети май, пелената на глупостта се свлече от разума на някой си и главата му роди гениалната идея да се вземат проби от кръвта на Наташа и изобщо момичето да бъде детайлно изследвано в Курганино. Възникна предложение да се свържат със съответната братска служба и да пораздрусат чеха на Настя. Ала точно в три и половина органите разбраха, че са закъснели. Устният доклад, който получиха, се свеждаше до хвърлящото в смут и бяс истерично-отчаяно изказване: „Сякаш в дън земя е потънала!“

И заскърца тогава със зъби доберманският кучи син, усетил как мечтаните пагони подигравателно се смъкват от раменете му. Остана само строгият непреклонен поглед от портрета на Феликс Едмундович Дзержински.

Сътрудникът се извърна.

[1] Неразбирането в подобни случаи на всекиго ще се стори непоносимо. И освен това — всички руснаци, в дълбините на славянската си душа, не бъркат западните морски нимфи с родните русалки, които са некръстени удавници или момичета, хвърлили се сами през дупката в леда заради нещастна любов. (Б.а.). ↑

13

Нощта на тринайсети срещу четиринайсети май бе необичайно задушна. Привечер бурята подмина града, отказвайки му освежаване. Наташа сънуваше, че в малката й стаичка две фигури стоят в тъмнината — еднакви като лъжици, но в различни одежди — и с оловни гласове разговарят на непонятен език, който въпреки това момичето разбираше.

— ГОВОРИ ПО-ТИХО, ЩЕ Я СЪБУДИШ.

— ТА НАЛИ ЗАТОВА И ДОЙДОХМЕ, МОРТУС. ОТКОГА СИ СТАНАЛ ТЪЙ ГРИЖОВЕН?

— КОРАВОСЪРДЕЧНИЧИШ В ТАЗИ ВСЕЛЕНА, КОЛЕГА. МОЖЕ БИ Е ВРЕМЕ ЗА ОТПУСК?

— КЪДЕ ТИ… ЕТО ЧЕ СИ СТОЯ СЕГА С ТЕБ, БЕЗДЕЛНИЧА, А МЕ ЧАКАТ НА ТРИСТА РАЗЛИЧНИ МЕСТА… ПЪК И КАК ДА НЕ ЗАКОРАВЕЕШ В СВЯТ БЕЗ БОГОВЕ, НО С ОРЪЖИЯ ЗА МАСОВО ПОРАЗЯВАНЕ!

— Е, ДА ДОПУСНЕМ, ЧЕ НАЛИЧИЕТО НА БОГОВЕ НЕ ВСЯКОГА СПОСОБСТВА ЗА ЦИВИЛИЗОВАНОСТ. А И САМИТЕ ТЕ СА ГОЛЕМИ НЕГОДНИЦИ.

Мълчание.

— СЛУШАЙ — обърна се към първия вторият малко по-гранитен глас: — ЗАЩО ПРАВИШ ТОВА? НИЕ НЕ СЕ НАМЕСВАМЕ, НИЕ САМО СЛУЖИМ, НАШИЯТ ДЕВИЗ Е: СПРАВЕДЛИВОСТТА…

— ВРЪЩАМ ДЪЛГ — първият глас прекъсна втория.

— ВЪВ ВИСША СТЕПЕН БЛАГОРОДНО — с видимо съмнение отвърна вторият като помисли. — ИСКРЕНО ТИ ЗАВИЖДАМ, ЧЕ НАМИРАШ ВРЕМЕ ДА СЕ ЗАНИМАВАШ С КОТКИ И ВЛЮБЕНИ, НО ЗА МЕН Е ВРЕМЕ ДА ВЪРВЯ. ЕТО, ДРЪЖ — МОЖЕ ДА ТИ ПОТРЯБВА.

— ПРОБУТВАШ МИ СВОИТЕ ЗАДЪЛЖЕНИЯ?

— КАК МОЖА ДА ГО КАЖЕШ, МОРТУС!…

— ИЗВИНЯВАЙ. МАЛКО МИ Е ТЕРСЕНЕ. ДАЙ — МОЖЕ НАИСТИНА ДА ПОТРЯБВА. ДО СКОРО. ПРЕДАЙ МОИТЕ ПОЧИТАНИЯ НА СЕСТРА СИ.

— БЛАГОДАРЯ. МОРЕНА ЩЕ СЕ ЗАРАДВА.

Някъде нещо заръмжа, сякаш заработи някаква огромна машина, голяма колкото самолетоносач и сглобена изцяло от звънкащи остриета. Но могъщият й рев долиташе като от света на сенките или по-скоро така би нахлула в света на призраците сирена на парен локомотив, без ни най-малко да нарушава отвъдната тишина. С голяма скорост източникът на отвъдния звук изчезна зад южния хоризонт. През отворения прозорец подухваше ветрец и проникваха обичайните заводски шумове, които Наташа отдавна бе престанала да забелязва. Голяма коса с мразовито блещукащо острие бе подпряна на гардероба. Някакъв висок и закачулен силует седеше пред клавишите на пианото и тихичко свиреше с една ръка полка в тъй минорна тоналност, че Наташа се учуди. А щом се учуди, разбра, че не спи.

Галейки със свободната си ръка направо неприлично мъркащия Бонапарт, Смърт рече, без да се обръща:

— ИДВАМ ОТ ИМЕТО НА ВАШИЯ ПРИЯТЕЛ НУМИХРАЗОР. НЕ ИДВАМ ДА ПРИБЕРА ВАС — той се обърна и в кухините на очите му блеснаха гинещи звездни светове. — НО МОЛЯ ДА СЕ СЪГЛАСИТЕ ДА ТРЪГНЕТЕ С МЕН КЪМ ДИСКА. ТОЙ ИСКА ДА ВИ ВИДИ.

Наташа скокна, забравила, че е само по излиняла нощничка. Но едва ли си струва да се притесняваш пред озъбеното лице на Смърт, та дори и да си напълно гол.

— Какво се е случило с Нуми? — възкликна тя. — Къде е? Как се чувства? Зле ли… е?

— НЕ ГАРАНТИРАМ, ЧЕ НЕ Е.

— Боже мой! — извика Наташа и започна да навлича роклята си. — Да тръгваме! — подвикна вече облечена.

— БОСА? — попита Смърт.

Наташа нетърпеливо махна с ръка. Смърт се изправи и взе косата.

— ПОСЛЕДВАЙТЕ МЕ ТОГАВА.

И той прекрачи през стената. Момичето се поколеба само миг. В края на краищата, това е само Смърт, сви рамене тя — не е директор на училище и не е кагебеец. Освен това, Смърт едва ли имаше чувство за хумор (тук Наташа грешеше) и щом е казал „ПОСЛЕДВАЙТЕ МЕ“, явно е знаел какво прави. Момичето погали Бонапарт и също мина през стената. Следвайки леко попрегърбената фигура в монашеско расо, тя премина през целия блок, попадайки в различни апартаменти, всичките тъмни и пълни със сумтящи сънни звуци.

Смърт я чакаше върху плоския покрив на навеса, прилепен към стената на жилищния блок. Над него се извисяваше бял кон с умни очи. Наташа с усилие се покатери върху гърба му и притрепери, когато Смърт по каубойски и ловко се метна на седлото зад нея.

— Никой ли не ви забеляза? — делово запита Наташа, оглеждайки се в мрака и в гъстите сенки на входовете. Удивително как всеки съветски ученик е винаги готов за конспиратор.

— КОЙ БИ ПОЖЕЛАЛ ДА МЕ ЗАБЕЛЕЖИ? — резонно отвърна Смърт.

— Вас — не, но пък коня…

Смърт обходи с поглед наоколо и се концентрира някъде под дървената ограда. После поклати гладкия си череп:

— НЕ МИСЛЯ. ТОЗИ ГРАЖДАНИН Е ТВЪРДЕ ПИЯН… И ПОСЛЕ, ТОВА НЕ Е МОЙ УЧАСТЪК — добави той, заинтересуван от още нещо, а после лекичко потупа коня по шията.

Могъщото животно бавно пое напред. Копитата призрачно прогърмяха по изстеналия покрив и подковите зазвънтяха във въздуха. Наташа залитна назад, ала мъртвешката ръка я прихвана за раменете — внимателно, но равнодушно. Тя не почувства нищо особено. По гръбнака й не притича ледена мълния, момичето не изтля за едно мигване на окото, не се превърна в прах — с една дума, нищо. Докосването на Смърт бе подобно на допира в пръти на металните ограда.

Овладявайки нервното треперене, Наташа отбеляза с приблизително спокоен глас:

— Значи не е тъй смъртоносно да се докоснеш до вас… Простете за каламбура.

— ПРАВИЛНО. ТОВА Е СУЕВЕРИЕ. В НЯКОИ СЛУЧАИ.

Белият жребец набираше скорост като балистична ракета. Вятърът виеше недоволно и гледаше да се държи по-надалеч от острото оръжие на селските войни.

— С ВАШЕТО ТЕЛОСЛОЖЕНИЕ, МЛАДА ГОСПОЖИЦЕ, МОЖЕТЕ ДА МИ БЪДЕТЕ ДЪЩЕРЯ — неочаквано се обади Смърт.

След като се опомни, тя разбра, че това е шега.

— Как минахте през стените? — попита момичето.

— ВСИЧКО Е ПОДВЛАСТНО НА СМЪРТ — последва отговор с нотка на професионална гордост.__ — ВСИЧКО Е ТЛЕННО, ВЪВ ВСЕКИ ЕДИН СВЯТ. РЕАЛЕН СЪМ ЕДИНСТВЕНО АЗ.__

Наташа намери в себе си мъжество да обърне глава към него.

— А как аз успях? Нима съм мъртва?

В очите я погледнаха далечни галактически катастрофи.

— ТИ СЪЩО СИ ИСТИНСКА, ЩОМ ТЕ ОБИЧАТ.

— Какво се случва с Нуми? — извика Наташа, държейки се да не заплаче.

— УМИРА.

Момичето облиза ледените си устни.

— Това… това е несправедливо — прошепна тя.

— СПРАВЕДЛИВОСТ — тежко изговори Смърт — НЕ СЪЩЕСТВУВА. СЪЩЕСТВУВАМ САМО АЗ.

Безполезно е да се спори, осъзна Наташа. Разбирането дойде не в главата, а в цялата нея. Няма добро, няма и зло. Има единствено смърт. Ала нали преди смърт, винаги съществува рождение, нали е така?… Жалка надежда. Хващам се за сламчици. Глухо успя да промълви:

— Ще успея ли… да го видя жив?…

— ПОВЕЧЕ ОТ ВЕРОЯТНО Е.

Белият кон стремително препускаше в гнетящия безмълвен мрак. Тук звездите бяха нарядко и сякаш изтощени от болест, около тях кръжаха планети, по-мъртви от зловещия конник. В тази ялова вселена се гърчеха хилаво уродливи мъглявини и слънцата й даже не хленчеха. Момичето не издържа:

— Правилно ли се движим?… С Нуми никога не сме летели насам!…

Навярно паниката, болката и мъката в гласа й разубедиха Смърт да не заяви високомерно, че ТОЙ Никога Няма Да Се Заблуди И Винаги Ще Стигне Навреме. Ангелът на Свършека само изсумтя:

— ОТТУК Е НАПРЯКО.

Наташа притихна, а Смърт замислено я гледаше в тила, улавяйки нейните терзания. Той искрено недоумяваше защо хората се вкопчват с всички сили в живота, щом е тъй изпълнен със страдания.

Въпреки вълнението и тревогата, Наташа за минутка само задряма, защото рязко се сепна и видя как конят се приближава към Диска върху гърбовете на четирите слона, под чиито крака се извиваше осеяната с кратери броня на Великата Костенурка А̀Туин. Осемцветните дъги край безконечните водопади на Края на света този път никак не зарадваха. През пелена от сълзи тя гледаше корубата на Костенурката, покрита с пласт замръзнали в космическия студ газове. И момичето зарови лице в сребристата грива на коня, разтърсена от беззвучни ридания. Жребецът зацвили печално. Смърт изруга през зъби:

— ОЧАКВАТ СЕ ПЕТДЕСЕТ ХИЛЯДИ УБИТИ ЛИ?! НЯМАМ ВРЕМЕ! ЗАЕТ СЪМ! ДА НЕ ЗАПОЧВАТ СРАЖЕНИЕТО ОЩЕ ЧЕТИРИДЕСЕТ МИНУТИ.

Сякаш някой отдалеко му отговори.

— ТРИЙСЕТ И ПЕТ МИНУТИ И НИТО СЕКУНДА ПО-МАЛКО!

Далечният настойчиво избоботи.

— ЩЕ ИЗПРАТЯ ЧИРАКА СИ… ДА СЕ ЧЕПКАТ ТОГАВА, НО БЕЗ МЕН ОТСЕЧЕНИТЕ ГЛАВИ ЩЕ ПРОДЪЛЖАТ ДА ВИКАТ „УРА“ И ХОРАТА ЩЕ СПРАТ ДА ВЯРВАТ. ВАШАТА РЕЛИГИОЗНА ВОЙНА ЩЕ ПРОПАДНЕ!… ДОБРЕ. РАЗБРАХМЕ СЕ. СЛЕД ТРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ МИНУТИ ЩЕ БЪДА.

И с чувство добави за себе си:

— АМА ЧЕ МЕРЗАВЦИ! НА ШАХ С ЖИВИ ХОРА ЩЕ ИГРАЯТ.

— Какво става? — Наташа повдигна разплаканото си лице с подуто носле.

— ВОЙНА — неохотно обясни Смърт, втренчен в Диска. — ЩЕ ИМА МНОГО ЖЕРТВИ. СЛЕД ВАШИЯ СЛУЧАЙ ЩЕ СЕ НАЛОЖИ ДА СЕ ЗАЕМА С ТАЗИ ИДИОТСКА БИТКА.

— Ще убивате… — каза тъжно Наташа.

Смърт заговори доста хладно:

— НАЛИ ЗАТОВА СЪМ СМЪРТ, ВСЕ ПАК… НО УБИВАТ СЕ ЕДНИ ДРУГИ ХОРАТА, МЛАДА ГОСПОЖИЦЕ, УБИВАТ С ДУМИ, ДОНОСИ, НОЖОВЕ… АЗ САМО ОТНАСЯМ ДУШИТЕ. ТОВА Е МОЙ ДЪЛГ — той помълча. — СТРЕЛИ, КОПИЯ — ДОБРЕ. МУСКЕТИ, БОМБАРДИ — ТЕЖКО Е, НО ВСЕ ПАК МОГА ДА СЕ СПРАВЯ. НО! КАРТЕЧНИЦИ, ПОДВОДНИЦИ — потръпна Смърт, — ЯДРЕНО ОРЪЖИЕ…

— Къде ги отнасяте, душите?

— ТРУДНО Е ДА СЕ КАЖЕ — призна той. — САМИЯТ АЗ НЕ ЗНАМ ТОЧНО.

Приближаваха Диска. Различаваха се градове и нишки на пътищата.

— Вие казахте, че няма справедливост.

— ДА. САМО ДОБРЕ НАТОЧЕНО ОСТРИЕ.

— Тогава… защо ме водите при Нуми? Само защото взех Бонапарт… котето, което…

— ЩЕ МИ СЕ ДА ОТГОВОРЯ УТВЪРДИТЕЛНО. ИЛИ ДА ИЗЛЪЖА, ЧЕ ВИДИШ ЛИ — НЕ МОЖЕ БЕЗ БЛАГОРОДНИ ЖЕСТОВЕ, ВИДИШ ЛИ — ЛЮБОВТА Е ИЗТОЧНИК НА ЖИВОТА, БЕЗ КОЙТО НЯМА И СМЪРТ. ВСИЧКО ТОВА Е ТАКА. И СЪЩО Е ЧАСТ ОТ МОЕТО РЕШЕНИЕ ДА ВИ ДОВЕДА НА ДИСКА. НО ОСНОВНАТА ПРИЧИНА — ЕТО Я.

Смърт измъкна от пазвата си изящен пясъчен часовник. Руническият надпис върху него бе познат на Наташа и сърцето й бясно заблъска в гърдите. Една-единствена песъчинка бе останала в горната полусфера. Наташа като омагьосана я гледа… цяла минута, докато не се сети.

— Тя не пада надолу! — и отчаяната надежда литна като радостно атакуващ дракон. Върху бузите на момичето плъзна руменина.

— СЪВЪРШЕНО ВЯРНО. КОЛЕГАТА ОТ СВЕТА НА ДРАКОНИТЕ ОСТАНА С ВАШИЯ ПРИЯТЕЛ. АЗ СЕ НАЕХ ДА ВИ НАМЕРЯ, ВСЕ ПАК С ВАС СЕ ПОЗНАВАМЕ… ТРЯБВА НЯКАК ДА СЕ РАЗРЕШИ ТОЗИ ЗАПЛЕТЕН КАЗУС.

— Как? — замря пламтящата душа на Наташа.

— НЕ ПИТАЙТЕ МЕН — и Смърт погледна момичето в очите. — ВИЕ ЗНАЕТЕ ПО-ДОБРЕ. АКО ЗНАЕХ АЗ, НЯМАШЕ ДА ПОТЪРСЯ ВАС.

Наташа се замисли и упорито вирна глава.

— Благодаря за откровеността — отвърна тя твърдо, гледайки смело сиянието на Суперсвръхновите. — И благодаря за… възможността.

Смърт нищо не отговори, но сякаш остана доволен. Звездите — помисли Наташа без всякаква връзка със случващото се — също умират…

Уловил мисълта й, Смърт замечтано се ухили, което не бе трудно с неговото лице. В края на краищата, не мечтаят ли актьорите за велика роля в своята кариера? Скулпторите, строителите… хирурзите, спомни си Смърт. Последните му бяха някак си най-близки. Но нямаше време за блянове. Бидейки същество отговорно и самодисциплинирано, Смърт насочи коня към околностите на столичния град в едно от царствата на Диска.

* * *

На полето, в подножието на скалите, в които бе построен градът-крепост, пристъпяха от крак на крак голяма тълпа зяпачи. В центъра на тълпата лежеше Нумихразор, придворният лекар стоеше с обронена глава над нагиздените млад крал и неговата невеста. Наташа гледаше краля със зли очи, които изнервяха стражата, удържащата любопитните.

Венценосецът — по нрав праволинеен като копие — се оправдаваше:

— … появи се в деня на сватбата, какво можех да предприема! Откъде, простете, да знам, че вече си е похитил принцеса… Моля за извинение, Ваше Височество… милейди, това бе злощастна грешка, трагично недоразумение.

В кръга на стражниците пасеше грамаден бял жребец и просветваха две фигури: Смърт и неговия драконов аналог. Бе очевидно, че шляещото се простолюдие, стражниците и почти всички останали не ги забелязваха, но сякаш мразовит въздух ги заставяше да настръхват и да стоят по-надалеч. Двамата Ангели едва проблясваха и момичето изведнъж си зададе въпроса: а не ми ли се струва така, защото аз още съм жива, защото истински са само те?

Тя загърби краля и се отпусна на колене пред Нуми. Лицето му бе някак призрачно, сякаш вече ставаше нереален… а може би истински. Момичето потрепери.

— Оказа се — бъбреше зад нея младият крал, — че Драконът изпуснал в бързината някаква огърлица… навярно за подарък на Ваше Височество… После я намерил някакъв селянин, донесъл я в замъка… И съпругът на Ваше Височество се появи да я дири…

Наташа не го слушаше. До Нуми лежеше дебела пречупена стрела. Обикновена стрела. От тежък арбалет. Наконечник от метал, споен с вълшебството. През засъхналата кръв се виждаше непознат на Земята цвят — осмият цвят от слънчевия спектър, цветът на магията в Света на Диска. Колко е просто, скръбно си помисли Наташа, не е ядрена бойна глава, не е бинарен химически заряд. Дори не чудодеен меч, а само стрела от противодраконов арбалет.

Превръзката на раната му бе просмукана от гранатовочерна кръв („От голямото количество хемоглобин и други, типични за нас вещества“ — обясняваше веднъж той на нея, глупачката. Трябваше да слуша всичко, което би могло да й подскаже как се оказва първа помощ на ранен с омагьосана стрела дракон!), която като киселина изгори пръстите на Наташа. Но в сравнение с разиграващото се в душата на момичето, болката бе като шегичка от забавно предаване пред стонове на изтезавани от Инквизицята.

— Защо хукна, мое мило глупаче, огърлица да ми носиш — шепнеше Наташа. — Къде да намеря тук жива вода, расте ли тук вълшебно биле, богородична иглица отде да взема, че раните ти да изцеля и зашия…

Сълзите се лееха беззвучно от очите й, момичето милваше втвърдяващото се лице на любимия си.

— Драконът изгуби съзнание малко преди Вашето пристигане на този чудесен кон — осмели се да каже нещо кралският целител, побутван от бъдещата си кралица. — Направих му стандартна превръзка, а раната намазах с балсам против лоша магия… Но… Безсилен съм… Винаги съм смятал противодраконовите оръжия за измислици от легендите… Не знам как да лекувам подобно нещо… — забъбри той, щом Наташа вдигна изкривеното си от болката лице, сетне тихо се отдръпна назад.

Тя погледна Смърт.

Той вдигна рамене, което при неговото телосложение бе особено красноречиво.

Изведнъж песъчинката в часовника се размърда и неохотно запълзя надолу. Наташа ужасено я гледаше.

— МОИТЕ СЪБОЛЕЗНОВАНИЯ — достигна до нейното съзнание и драконовият Ангел на Забвението вдигна святкащ нокът над лежащия с безпомощно разперени криле син на жена с огненочервени коси и огнедишащ змей.

— НЕ! — отчаяно изкрещя Наташа и всички наоколо уплашено се отдръпнаха. Издрънчаха изтървани алебарди. Разпищяха се жени. Момичето, смятано в неговата вселена за ленива глупава тройкаджийка, за хубавка-ако-наоколо-няма-други-момичета, за ревла, същото това момиче, ученичката от осми „Б“ клас на 130-то училище от града със секретните заводи на отбранителната промишленост, Наталия Балевска, се хвърли с протегната ръка към изпънатия като свещеник Смърт.

Но пръстите й преминаха през тялото му, без да уловят часовника на Нумихразор. А може би не тя премина през Смърт, а той през нея… както бе преминал през нетрайната материя на стените в нейния блок. А драконовият скелет вече замахваше…

В съзнанието на Наташа изплува сцена от миналото лято на реката, когато завърнал се от армията момък измъкна от вира момченце и след като го сложи на пясъка, няколко пъти издиша целия обем на дробовете си в устата на удавника. И детенцето — посиняло, бездиханно и безнадеждно — изведнъж трепна, закашля се и оживя! Не й ли се стори тогава, че на едно място на плажа, необяснимо как незаето от хора по бански, стои изтъкан от бледи сенки силует, който сега така познато вдигна рамене и се качи в кабината на някакъв кошмарен агрегат, наподобяващ комбайн толкова, колкото обикновена ножица — окървавена гилотина… В мярналото се острие, нащърбено от честата жътва, Наташа ясно видя войнишкия знак на Въздушнодесантните войски на СССР. Майката на детето ридаеше след преживяната уплаха и радост, момченцето плачеше и кашляше, а спасилият го момък изтриваше потното си чело. Върху релефните мускули на рамото му се синееше татуировка — същият този знак за отличие в Бойната и Политическата подготовка на ВДВ. Лицето му, доволно и уморено, изведнъж се изостри, а сивите му очи замряха, сякаш бе видял някакъв неприятен познат. Демобилизираният десантчик гледаше право в изчезващата фигура на апокалиптичния комбайнер и без друго като нарисувана с тебешир по вода…

И без да губи време, Наташа се хвърли към Нуми, покри го с крехкото си тяло и с всичка сила целуна своя възлюбен по почти човешките му устни.

Стори й се, че времето спря да отмерва секундите. Тя целуваше мъртва статуя… която като че лекичко отвърна на целувката, а сетне драконовият език просто обгори устата й.

Може би след четиридесет века индивидуално, чисто субективно време, неописано нито от Айнщайн, нито от Стивън Хокинг, нито от мъдреците на Анкх-Морпокрския Невидим университет, те приключиха с целуването и се погледнаха един друг, поемайки си дъх. Сенки от изтощение обрамчваха Наташините очи, неговите — още мътни и болни.

— ХМ!…

Наташа бавно се извърна. Двамата Смърт смаяно наблюдаваха часовника на Нуми. Пясъкът в него се сипеше отдолу нагоре с весело шуртене сякаш нищо не е било.

— ГРРРАХФ!

— ДА, ДЕЙСТВИТЕЛНО, НЕ СИ СТРУВА ДА ОБИЖДАМЕ ГРАВИТАЦИЯТА — съгласи се антропоморфичният Смърт и обърна часовника както му се полага. Пясъкът се сипеше ли сипеше.

Още седемнайсет драконови години, помисли си уморено момичето.

— УФХРРРР!!!

— АЗ СЪЩО МИСЛЯ, ЧЕ ГРЕШИШ… ЗА МНОГО НЕЩА.

— ГФРРРХИХХХХ!

— НЕ Е ЗЛЕ — замисли се Смърт и одобри идеята на драконововъплътения си събрат по гилдия. — НАИСТИНА ПО-ДОБРЕ Е ДА ГИ ДЪРЖИМ ЗАЕДНО, ИНАЧЕ ПОСЛЕ НЯМА ДА СЕ ОТЪРВЕМ ОТ ГРИЖИ.

Смърт протегна ръка и Наташа усети как от главата й се откъсва едно златно косъмче. Като прехвърли на лявото рамо своето оръдие на труда и занаятчийски символ, Смърт започна да обвързва два пясъчни часовника. На единия момичето прочете своето име. Златна струйка се сипеше в долната половина на простия механизъм.

Моят живот, помисли щастливо тя.

— ЕТО, ДОНЕСОХ ТВОЕТО КОТЕ.

— Благодаря! — прошепна Наташа.

— Е, ДОСКОРО.

— Сбогом.

Смърт снизходително се ухили.

— ДОВИЖДАНЕ.

— Почакай… къде ще ни отведеш… някой ден? Що за Отвъдно ни чака?

— ПРЕДСТАВА СИ НЯМАМ. НО НЕ Е ЛИ ВСЕ ЕДНО — ЩОМ ЩЕ СТЕ ЗАЕДНО.

И изчезна. Също тъй внезапно, както понякога имаше навик да се явява.

— Наташенка?

— Да, миличък?

— Моля те, помогни ми да се изправя.

Те се изправиха — момичето и младият дракон — бледи, със засъхнала кръв по себе си. Тълпата мълчаливо ги гледаше, не знаейки как да реагира на случилото се. Особено на превръщането на белия жребец в нагло котараче. Невестата на краля побутна жениха си. Същият се прокашля:

— Ние тук решихме, ъъъ, да ви поканим да погостувате, да се забрави неприятният инцидент…

— С голямо удоволствие — отвърна Нуми. — Но… Ти ще закъснееш за вкъщи, Наташа!

— А нима ти не ме похити вече?

— Ами…

— Приемаме поканата! — съобщи Наташа на краля.

Облекчението се настани върху честното му лице. Отпуснаха се и напрегнатите рамене на кралската невеста. Гръмнаха възторжените викове на публиката, във въздуха полетяха шапки и шлемове. И тогава под шума Наташа попита Нумихразор:

— Твоите роднини няма ли да мърморят, че не съм царкиня?

— Що за глупост! Ти си царкиня — и точка! — отвърна той, неволно цитирайки казаното в далечния 11-ти век от баща му, и силно прегърна Наташа. Момичето положи златокоса главица на тъмното люспесто рамо.

Двамата чуха ликуващ вик, дошъл от поднебесното на друго измерение. Той прозвуча и повече не се повтори, макар че Наташа и драконът още дълго се вслушваха. Но Гамаюн вече летеше под далечни чужди слънца.

Bien sur, notre histoire ne finit pas jusqu’a ici. C’est le conte qui a terminé. Et on peut continuer et pluseurs ajouter mais il faut а temps s’arreter pour ne pas arriver… ou?

Qui sait?…[1]

Кой знае…

юни 1996 година

София, България

[1] Разбира се, нашата история не свърша с това, тук е само КРАЙ на приказката. И можем да продължим, и много да добавим, но трябва навреме да спрем, за да не стигнем… къде? ↑

Речник на приказните и другите термини

Дракон — митично същество, свързано с огъня, но и с водата, пещерите, подземните царства. Типичен представител в приказките е опустошаващият руските земи Змей Горянин, знаещ отговора на много тайни, трупащ съкровища и отвличащ в плен девици. На Балканите съществува образът на дракон-покровител на градове, общини… но и той има влечение към красавици!

Сирин — райската птица на радостта, успеха и славата, нейните песни пленяват човек, то е способен да ги слуша само този, който е щастлив и радостен; в легендите Сирин е родствен на Гамаюн — птица вестител, пророкува късмет.

Змей Огнен Вълк — син на дракон и човешка жена, общославянски митичен герой, считан за непобедим и неуловим; превръщайки се във вълк или птица извършва подвизи и помага на хората.

Двоедушник — същество, съвместяващо в себе си две души — човешка и демонска. Денем се държи като всеки друг човек, но заспивайки непробуден сън, освобождава втория си лик.

Вампир — споменат тук изключително по причина на вярванията, че се превръща в огромна летяща мишка.

Горски и речни самодиви — приказни същества, които по-скоро пазят, отколкото да вредят на хората.

Смърт — макар в руските, пък и в много други приказки, персонажът да е в женски род, Авторът е съгласен с Т. Пратчет, че мъжете далеч по-често посягат към оръжие (за което и ТОЙ самият споменава). Друго наименование — Морена.

Лунна Богиня Числобог (ж.р.) — богиня на Луната, по която отмерват времето много народи. Съзерцателен образ, равнодушна към тъмните сили.

Ярило — божество на пробуждащата се природа, покровител на растителното царство.

Нечисти — всеобщо източно славянско наименование на нисши демонични персонажи, дяволи, бесове, бродещи мъртъвци и т.н. Многолики, с една дума разнообразна сган, която към хората може да прояви и добрина.

Нечовеци — нямат ни душа, ни плът, ни човешки образ. Това не са мъртъвци или привидения, а особен род природни духове. Шегуват се с хората, пакостят, но и на тях се случва да са добри.

Еднорог — съгласно западноевропейската средновековна традиция може да го оседлае само девица.

Желя и Карна — славянски богини-оплаквачки, които скърбят за загиналите в бой…

Василиск — свръхестествено същество, полузмей-полуптица, убива с поглед.

Финист Ясен Сокол — образ на чудесния съпруг в руските народни приказки; денем в лика на пернат хищник, нощем — прекрасен юнак. По сюжет завист и интриги го прогонват от дома и на неговата възлюбена й се налага да премине през тежки изпитания, за да го намери на края на света и да се съберат отново.

Алконост — още една птица от апокрифите и преданията. Изобразява скръбта и тъгата. Който чуе песните й, забравя за всичко на света.

Морена — тук, по каприз на Автора, сестра на Смърт.

Тацуко — дракон.

Аригато — благодаря.

Мусуме — момиче, дъщеря.

Бушидо — самураски код на честта.

Сан — господин, госпожа.

Бандзай — буквално „десет хиляди години“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.